Фредерик Форсайт
Досието O.D.E.S.S.A.

Превод от английски: Веселин Лаптев, 1993

chitanka.info

1.

Няма човек, който да не си спомняше какво е правил на 22 ноември 1963 година, точно в минутата, в която беше съобщено за смъртта на президента Кенеди. Улучен от куршумите на убиеца в 12:22 часа даласко време, за света той бе мъртъв в 1:30 — след официалното съобщение. В Ню Йорк беше 14:30, в Лондон — 19:30, а в Хамбург — 20:30 — една студена и неприятна зимна вечер.

Седнал зад волана на колата си, Петер Милер се прибираше от Осдорф към центъра. Беше ходил да види майка си, която живееше в това малко и тихо предградие. Всеки петък правеше това — както да се увери, че нищо не й липсва за предстоящите почивни дни, така и защото се чувстваше задължен да я посещава поне веднъж в седмицата. Би й се обадил по телефона, но тя упорито отказваше да инсталира апарат в къщата си — очевидно за да не се прекратят тези посещения.

Както обикновено радиото в колата му работеше, настроено на вълната на Северозападната германска станция. Предаваха лека музика. В осем и половина беше на около десет минути път от жилището на майка си в Осдорф. Музиката рязко прекъсна и в ефира прозвуча напрегнатият глас на водещия:

— Внимание, внимание! Извънредно съобщение! Президентът Кенеди е мъртъв! Повтарям — президентът Кенеди е мъртъв!

Милер отмести очите си от пътната настилка и недоумяващо погледна скалата на апарата, която меко светеше. Сякаш искаше с поглед да промени това, което чуха ушите му, сякаш искаше да се увери, че е попаднал на някаква неизвестна, предаваща Бог знае какви глупости радиостанция.

— Господи! — тихо възкликна той, докато натискаше спирачката и отбиваше на банкета. Вдигнал поглед, той забеляза, че фучащите по широкия и прав аутобан между Алтона и Хамбург коли масово започват да отбиват и спират. Сякаш водачите им изведнъж бяха изгубили способност да управляват и едновременно с това да слушат радио. Всъщност така си и беше.

Пред него заблестяха множество стоп-светлини и колите масово започнаха да спират в очакване на допълнителна информация. Насреща фаровете на напускащите Хамбург коли правеха същото. Две коли го задминаха и той за момент зърна водача на първата от тях, който ядосано натискаше клаксона и почукваше главата си с общоприетия сред хамбургските шофьори жест, който означаваше, че колегата му не е с всичкия си.

„Още не е научил“, помисли си Милер. Леката музика по радиото беше прекъсната и на нейно място звучеше „Погребалният марш“ — очевидно единствената подходяща плоча, която е била подръка на водещия. На кратки интервали той прочиташе информациите мълнии, които му носеха от телекса. Подробностите бавно започнаха да се очертават — кортежът от открити лимузини, шестващ тържествено през Далас, стрелецът, заел позиция на прозореца на склада за учебни пособия… Не се споменаваше нищо за извършени арести.

От спрялата отпред кола излезе един човек и се насочи към лявото прозорче на Милер. Открил, че воланът е от другата страна, той тръгна да заобикаля колата. Беше облечен в найлоново яке с кожена яка. Милер свали стъклото си.

— Чухте ли? — наведе се към него непознатият.

— Да.

— Фантастично, нали?

В тази минута хората не само в Хамбург, но и в целия свят се спираха и разговаряха за сензационната новина, макар и да не се познаваха.

— Дали зад убийството не стоят комунистите? — попита човекът.

— Не зная — отвърна Милер.

— Ако са те, това може да означава война!

— Може би — сви рамене младежът и изведнъж му се прииска да остане сам.

Като репортер ясно си представяше какъв хаос е настъпил из редакциите, виждаше как шефовете спешно събират сътрудниците си за експресното отпечатване на сензационния брой, който трябваше да е на масата на читателите заедно със закуската. Трябва да се подготви подборка от съболезнователни телеграми, да се обработят и препишат на машина хиляди телефонни обаждания, да се отговаря на изпаднали в паника хора, които настояват за всяка възможна информация относно един мъж, проснат в една от моргите на Тексас с разкъсано от куршуми гърло.

За миг отново му се прииска да е на работа в някой от големите ежедневници. Но вече три години работеше на свободна практика и пишеше главно за проблемите на престъпността, борбата на полицията с нея и взаимоотношенията в подземния свят. Майка му искрено мразеше това, с което се занимаваше, и постоянно му повтаряше, че се забърква с „лоши хора“. Беше твърдо убедена, че репортерската професия не е подходяща за единствения й син, а обясненията му, че е на път да стане един от най-търсените в Германия журналисти, не й правеха никакво впечатление.

Умът му бясно запрепуска още в мига, в който чу първото съобщение по радиото. Веднага направи опит да намери друг ъгъл за разглеждане на сензационното събитие — ъгъл, който би му позволил да го свърже с някоя чисто германска история. Официалната реакция на правителството ще бъде отразена от бонските журналисти, те ще бъдат в основата и на ретроспекциите за посещението на Кенеди във Федералната република, станало през месец юни предишната година. Трескаво ровеше из съзнанието си за подходящ снимков материал, който би могъл да предложи на някое от многобройните илюстровани списания, които бяха най-добрите клиенти за неговия тип материали.

Почувствал, че мислите на Милер са далеч, човекът, който се беше облегнал на прозорчето, явно реши, че той е изпаднал в шок от смъртта на президента. Затова заряза приказките за нова световна война и възприе подобаващо траурно поведение.

— Да, да — тъжно закима той, сякаш отдавна беше очаквал това нещастие. — Диви хора са тези американци! Запомнете думите ми — диви хора! Насилието е вътре в душите им и ние отсам океана никога няма да проумеем това!

— Разбира се — отвърна Милер, но умът му продължаваше да бъде на километри оттук. Човекът най-сетне разбра, че не е попаднал на най-подходящия събеседник.

— Е, трябва да се прибирам — изправи се той. — Бог да ви помага. — После тръгна към колата си.

— Лека нощ — извика с известно закъснение Милер, после вдигна стъклото, тъй като откъм Елба духаше силен студен вятър. Радиото свиреше някакъв бавен марш. Говорителят предупреди, че тази нощ няма да има повече забавна музика, а само кратки новини на подходящ музикален фон.

Милер се облегна в удобната кожена седалка на ягуара и запали една от своите „Рот-Хендъл“ — цигари без филтър с черен тютюн, които воняха така, че майка му имаше постоянен повод да се оплаква от своя неблагонадежден син.

Човек винаги се изкушава да помечтае какво би станало, ако… или ако не… Често това е съвсем безполезна умствена гимнастика, защото това, което би могло да се случи, винаги е било една от най-големите загадки на света. Но тук му е мястото да споменем, че ако в онази нощ Милер не беше пуснал радиото в колата си, той положително не би загубил половин час встрани от аутобана. А това би му попречило да види линейката и той нямаше да знае нищо нито за Соломон Таубер, нито за Едуард Рошман. И в резултат четиридесет месеца по-късно Република Израел вероятно щеше да престане да съществува.

Допуши цигарата си, продължавайки да слуша новините по радиото, а после смъкна прозорчето, за да изхвърли фаса. Сетне завъртя ключа и мощният мотор под скосения капак на ягуара, модел „ХК-150“, за миг прогърмя и после замърка по обичайния си спокоен и вдъхващ сигурност начин — сякаш затворен в клетка свиреп звяр е получил храната си. Милер включи светлините, хвърли бегъл поглед в огледалото за обратно виждане и се включи във все по-интензивното движение по осдорфския път.

Воя на настигащата го линейка чу малко преди да спре на светофара на Щресеман Щрасе. Болничната кола се плъзна вляво от него, сирената й за миг заглъхна, а след това отново поде пронизителния си вой. Водачът й навлезе на червено в кръстовището, зави пред Милер и свърна надясно по Даймлер Щрасе. Реакцията на Милер беше напълно инстинктивна — той отпусна съединителя, изви волана и ягуарът пое на двадесетина метра след линейката.

Когато осъзна какво прави, понечи да извие волана и да се прибере у дома. Шансът да се натъкне на нещо интересно беше съвсем нищожен, но знае ли човек? Обикновено линейките са свързани с човешки проблеми, а те нерядко дават храна за сензационни репортажи, особено ако човек успее да се озове на местопроизшествието преди полицията и щатните репортери. Това тук можеше да го заведе до мястото, където е станала тежка катастрофа, или пък до пожар в някой жилищен блок, преградил пътя към живота на невръстни дечица… Можеше да бъде всичко. В колата си Милер винаги държеше готов един малък фотоапарат „Яшика“ с вградена светкавица, защото отдавна беше разбрал, че пред очите му може да се разиграе какво ли не…

Познаваше човека, който на 6.II.1958 година посрещал някого на мюнхенското летище и буквално на неколкостотин метра от него се разбил самолетът, на борда на който се намирали футболистите от прочутия „Манчестър Юнайтед“. Макар че никога не е бил професионален фотограф, този човек извадил апаратчето, с което възнамерявал да увековечи почивката си в планината, и заснел изключителните кадри с горящата машина. По-късно получил за тях над пет хиляди английски лири, които му били изплатени от жадните за сензации илюстровани списания.

Линейката свърна в лабиринта от тесни и криви улички на Алтона, мина вляво от железопътната гара и се насочи към реката. Човекът зад волана на тъпоносия мерцедес с повдигната задна част очевидно познаваше своя Хамбург на пръсти, а и умееше да кара кола. Въпреки далеч по-доброто ускорение и твърдо окачване ягуарът на Милер на няколко пъти поднесе по хлъзгавите от дъжда павета.

Две преки след склада за резервни части „Менк“ Милер получи отговор на първия си въпрос. Линейката кривна в бедна и нарядко застроена уличка, зле осветена и мрачна на фона на косо падащата лапавица. Сградите от двете й страни бяха предимно стари жилищни блокове и евтини пансиони. Болничната кола спря пред една от тях. Там вече беше паркирана една полицейска кола, чиято синьо-бяла сигнална лампа хвърляше призрачни отблясъци по лицата на струпалите се пред входа зяпачи.

Широкоплещест сержант с черен дъждобран изтласкваше тълпата да отвори място за линейката. Тя се залепи за тротоара. Шофьорът и санитарят изскочиха от кабината, изтичаха към задната част на фургона и извадиха една празна носилка. После размениха няколко думи със сержанта и забързаха нагоре по стълбите.

Милер спря на двадесетина метра от тълпата и учудено вдигна вежди. Нямаше катастрофа, нямаше пожар, нямаше попаднали в клопка деца. Някакъв инфаркт вероятно. Слезе от колата и бавно се приближи към събралите се хора, наредили се в полукръг около входа.

— Ще имате ли нещо против, ако се кача горе? — учтиво се обърна към сержанта той.

— Разбира се, че ще имам! — троснато отвърна полицаят. — Това тук не е ваша работа!

— Аз съм журналист — протегна му картата си Милер.

— Аз пък полицай! — отвърна сержантът. — Никой няма да се качва горе! И без това стълбите са достатъчно тесни. След малко ще слязат хората от „Бърза помощ“.

Беше едър мъж, типичен представител на полицията в един от най-опасните хамбургски райони. Висок над метър и осемдесет и разперил ръце да възпре напиращата тълпа, той изглеждаше непоклатим като затворнически портал.

— Какво се е случило? — попита го Милер.

— Не мога да правя изявления. По-късно можете да позвъните в участъка.

Мъж в цивилни дрехи се спусна по стълбите и излезе на тротоара. Въртящата се върху покрива на патрулния фолксваген синя лампа хвърли кратък отблясък върху лицето му и Милер го позна. Бяха учили заедно в хамбургската Централна гимназия. Сега този човек беше младши инспектор в районната полиция на Алтона.

— Хей, Карл! — повика го той.

Младият инспектор се обърна и присви очи по посока на възпираната от сержанта тълпа. Видя вдигнатата ръка на Милер при поредното завъртане на сигналната лампа. Лицето му се отпусна в усмивка, която издаваше удоволствие, примесено с леко раздразнение.

— Пуснете го — обърна се към сержанта той. — Не е кой знае колко опасен…

Сержантът свали ръката си и Милер побърза да се мушне под нея. Приближи се към Карл Бранд и му подаде ръка.

— Какво правиш тук? — попита го инспекторът.

— Просто тръгнах подир линейката.

— Мръсен лешояд! С какво се занимаваш напоследък?

— Пиша на свободна практика както винаги…

— Като те гледам, май изкарваш добри парички… Постоянно срещам името ти из разните илюстровани списания…

— Не се оплаквам. Чу ли за Кенеди?

— Да. Ужасна работа. Тази вечер Далас положително ще бъде изкормен! Радвам се, че не е в моя район.

Милер кимна по посока на пансиона, във входа на който едва мъждукаше слаба електрическа крушка. Под нея се виждаха стари, полуразлепени тапети.

— Самоубийство с газ — поясни инспекторът. — Съседите подушили миризмата и ни извикали. Добре, че никой не е драснал клечка кибрит. Доста газ беше изтекла.

— Не е някоя филмова звезда, нали?

— Как да не е! Нали знаеш, че те живеят точно в квартали като този?… Не бе, някакъв старец, който изглежда така, сякаш е бил мъртъв от години… Всяка вечер си имаме един-два такива случаи…

— Е, там, където се намира сега, едва ли ще е по-зле — подметна Милер.

Инспекторът се усмихна и се извърна към двамата санитари, които с труд преодоляваха последните скърцащи под краката им стъпала, преди да спрат да си починат във входа заедно със своя товар.

— Моля, направете път — извърна се към зяпачите Бранд.

Сержантът взе нещата в свои ръце и се зае да избутва хората назад. Двамата санитари стъпиха на тротоара и се насочиха към разтворената врата на мерцедеса. Бранд и Милер ги последваха. Репортерът просто вървеше до приятеля си, без да има намерение да погледне лицето на мъртвеца. Санитарите стигнаха до линейката. Този, който вървеше отпред, сложи колелцата на носилката в релсите, а другият се приготви да я тласне навътре.

— Чакайте — спря го Бранд и отметна одеялото от главата на мъртвеца. — Само формалност — подметна през рамо той, — но в доклада ми трябва да пише, че съм придружил тялото до моргата.

Светлината в санитарната кола беше ярка и Милер ясно видя лицето на самоубиеца. Първото му и единствено впечатление беше, че никога в живота си не беше виждал по-грозен старец. Дори без да се броят последиците от отравянето — неясни петна по кожата и посинели устни, приживе този човек едва ли е бил красавец. Върху голия череп имаше няколко валма сплъстена сива коса, а очите му бяха затворени. Лицето беше невероятно мършаво, а след свалянето на зъбните протези страните бяха толкова хлътнали, че положително опираха в небцето. Външният вид на стареца беше такъв, сякаш идваше направо от някой филм на ужасите. Почти липсващите устни се загатваха единствено от две дълбоки вертикални бръчки. Гледайки го, Милер се сети за един изсъхнал череп, лежал стотици години в долината на Амазонка, който някъде беше разглеждал. Устните на този череп бяха плътно зашити с груби конци. В допълнение на цялата тази грозота мъртвецът имаше два безобразно назъбени белега от двете страни на лицето, всеки от които започваше от долната част на ухото и свършваше при устата.

Бранд покри лицето и кимна на санитарите. Единият от тях тикна носилката навътре, затвори вратата и тръгна към кабината. След миг линейката потегли и тълпата бавно започна да се разпръсква. Сержантът заподвиква на онези от зяпачите, които продължаваха да се мотаят наоколо.

— Хайде, отивайте си! Всичко свърши. Господи, нямате ли си дом?

— Очарователна картинка — каза с въздишка Милер и погледна въпросително Бранд.

— Бедният дъртак — кимна с глава инспекторът. — Едва ли случаят е подходящ за теб…

— Разбира се, че не е. Сам казваш, че подобни неща стават всяка нощ. Тази нощ в света са умрели стотици и хиляди хора, без никой да се тревожи от това. Всичко е засенчено от убийството на Кенеди.

— Мръсно племе сте това журналистите! — възкликна Бранд и лукаво се усмихна.

— Нека назовем нещата с истинските им имена — защити се Милер. — Хората искат да четат за Кенеди и затова си купуват вестници.

— Сигурно е така — отвърна инспекторът. — А сега трябва да се връщам в участъка. Довиждане, Петер.

Стиснаха си ръцете и се разделиха. Милер пое към гарата на Алтона, оттам излезе на главния път към центъра и двадесет минути по-късно ягуарът се гмурна във входа на подземния гараж на площад Ханза. Над двеста метра от него се намираше блокът, в който репортерът беше наел мансардния апартамент.

Доста соленичко му излизаше да държи цяла зима колата в подземен гараж, но това беше една от екстравагантностите, които охотно си позволяваше. Харесваше и доста скъпия си апартамент, тъй като от него можеше да наблюдава оживлението по целия дълъг булевард Щайндам. За храната и облеклото си изобщо не мислеше. На двадесет и девет години, малко под метър и осемдесет, с чуплива кестенява коса и топли кафяви очи, които жените особено много харесваха, той беше убеден, че няма защо да се грижи да своята елегантност. „Можеш да свалиш дори калугерките от женски манастир“, му каза веднъж един приятел с нескрита завист в гласа. Милер му се усмихна, без да отговори, но вътре в себе си знаеше, че това е вярно.

Изпитваше истинска страст към три неща: спортните автомобили, репортерската работа и Зигрид. Неведнъж беше признавал пред себе си обаче, че ако му се наложи да избира между ягуара и Зиги, момичето положително ще трябва да си потърси нов приятел.

Извърна глава и хвърли един поглед към притихналата в клетката си кола. Все не можеше да й се нагледа. Дори когато се приближаваше на улицата към нея, неизменно спираше да й се полюбува. Понякога към него се присъединяваше някой случаен минувач и без да знае кой е собственикът й, с уважение отронваше: „Е, това вече е машина!“

При нормални обстоятелства един млад репортер на свободна практика едва ли може да си позволи да притежава спортен „Ягуар ХК-150 С“. В Хамбург почти не се намираха резервни части за ягуар, особено пък за моделите от серията „ХК“, които бяха спрени от производство още през 1960 година. Милер си поддържаше колата сам. По-голямата част от неделите прекарваше в работни дрехи, заврян под шасито или в мотора на колата. Най-тежко перо беше бензинът, който трите специални карбуратора на ягуара ненаситно гълтаха. По онова време горивото в Германия струваше доста скъпо, но Милер с охота поемаше разходите. Наградата му беше проста — да се вслушва в гневния рев на мощния двигател, докато натиска до дъно газта по някой широк аутобан, да усеща с всяка фибра на тялото си лекотата на ракета, с която колата лети по завоите на някой тесен планински път. Беше усилил допълнително независимото окачване на предните колела, а тъй като ягуарът бе конструиран фабрично с по-твърди задни пружини, той вземаше завоите, без дори да се поклати, оставяйки далеч назад онези коли, които се опитваха да поддържат темпото му на своите меки пружини. Още като си купи колата, Милер реши да я боядиса черна с две яркожълти ивици отстрани. Произведена в английския град Ковънтри, тя не беше предназначена за износ и по тази причина воланът й беше от дясната страна. Това му създаваше известни затруднения при задминаване, но в замяна на това му даваше възможност да сменя скоростите с лявата ръка, докато дясната придържаше леко потрепващия волан. Именно това му харесваше.

Когато си спомняше как се сдоби с този ягуар, той все не можеше да повярва на късмета си. Стана в началото на лятото. Беше влязъл да се подстриже в една бръснарница и докато чакаше, механично прелисти някакво популярно списание. Обикновено избягваше да чете клюките за разни поп-звезди, но тогава просто не разполагаше с нищо друго. Централното фолио на списанието беше заето от голям материал, в който се описваше главоломният възход на четири дългокоси английски момчета. Лицето на онова с дългия нос, което беше най-вдясно на снимката, не му говореше абсолютно нищо, но останалите три събудиха картотеката, която постоянно дремеше в острата му памет.

Заглавията на двете плочи, които бяха донесли известност на квартета — „Моля те, задоволи ме“ и „Обичай ме“, — също не му говореха нищо, но през следващите два дни той упорито се опитваше да си спомни откъде познава трите лица. И накрая това стана — преди две години, през 1961-ва, тези момчета пееха срещу нищожно заплащане в едно второстепенно кабаре на Репербан. След още един ден успя да си спомни и името на заведението, в което беше влизал един-единствен път. Беше се срещал там с някакъв подозрителен субект, който трябваше да му продаде информация за върлуващата в онези дни банда от Санкт Паули. Името беше „Стар Клъб“. Отиде там, разрови касовите книги за 1961 година и ги откри. По онова време бяха петима — тримата, които беше запомнил, и още двама — Пийт Бест и Стюърт Сътклиф.

Откри фотографа, който беше правил рекламните снимки за импресариото Берт Кемпферт, и побърза да откупи правото за публикацията им. В резултат на цялата тази дейност се появи материалът му „Как Хамбург откри Бийтълс“, поместен от почти всички поп-списания на Федералната република, а и не малко от чужбина. По същото време купи и ягуара, оставен за продажба в един автомобилен салон от някакъв английски офицер, чиято жена забременяла и не можела да се пъха в него. След това, просто от благодарност, купи и няколко плочи на Бийтълс. Единственият човек, който ги слушаше оттогава насам, беше, разбира се, Зиги.

Обърна гръб на колата и заизкачва стълбите към площада. Наближаваше полунощ и той беше гладен, въпреки че майка му го натъпка с обичайното огромно количество храна, което неизменно се поднасяше по време на посещенията му. Все пак тогава беше само шест часът следобед.

В жилището си забърка яйца и отиде да пусне радиото за последните новини. Говореха само за Кенеди и отношението му към Германия. От Далас нямаше нищо ново, полицията продължавала да търси убиеца. Надълго и нашироко говорителят обясняваше колко много обичал Германия Джон Кенеди, припомняйки посещението му в Берлин през лятото на миналата година, и получилите голяма популярност негови думи, произнесени на немски език: „Ich bin ein Berliner“.[1]

След това в ефира прозвуча предварително записаното траурно слово на западноберлинския кмет Вили Бранд, който говореше със задавен от вълнение глас. След него думата бе дадена на канцлера Лудвиг Ерхард и на предшественика му Конрад Аденауер, оттеглил се от поста си само преди няколко дни — на 15 октомври.

Петер Милер изключи радиото и се мушна в леглото. Прииска му се Зиги да е тук. Когато беше потиснат или притеснен, винаги изпитваше желание да се сгуши в нея, да я люби, а след това да потъне в сън без сънища. Това последното доста я дразнеше, защото именно след сексуална близост тя се оживяваше и й се искаше да разговаря за брак и деца. Но кабарето приключваше работа най-рано в четири сутринта, а в петък дори и по-късно, тъй като Репербан беше претъпкан от чуждестранни туристи и жадни за забавления провинциалисти, готови да платят за бутилка шампанско десет пъти повече от обичайната ресторантска цена, особено ако насреща им се увива някое момиче с големи гърди и къса поличка. А Зиги имаше най-големите гърди и най-късата поличка.

Ето защо Петер изпуши още една цигара и заспа. Часът беше два без четвърт. Присъни му се изпитото лице на стареца, отровил се с газ в онзи бордей на Алтона.

Докато Петер Милер бъркаше своите яйца у дома си в Хамбург, в уютния хол на школата за езда край Кайро бяха седнали петима мъже и бавно отпиваха от чашите си. Часът беше около един след полунощ. След богатата вечеря настроението на петимата беше отлично. За него немалко бяха допринесли и долетелите преди няколко часа зашеметяващи новини от Далас.

Трима от мъжете бяха германци, а останалите двама — египтяни. Съпругата на домакина отдавна беше отишла да си легне и собственикът на школата — любимо място за срещи на местния хайлайф, както и на наброяващата няколко хиляди души германска колония — сам обслужваше своите гости в късния час. В коженото кресло, поставено до прозореца със спусната щора, лениво се беше изтегнал Петер Боден — бивш експерт по еврейските въпроси в нацисткото Министерство на пропагандата, ръководено от доктор Йозеф Гьобелс. Заселил се в Египет малко след края на войната с помощта на ОДЕССА, Боден беше приел ислямското име Ел Гунра и работеше като експерт по еврейските въпроси в египетското Министерство на ориентацията. В ръката му се поклащаше чаша с уиски. Вляво от него беше седнал още един експерт от апарата на Гьобелс — Макс Бахман, който също работеше в Министерството на ориентацията. Междувременно той също бе приел исляма и след като осъществи престижното посещение на Мека, прие името Ел Хадж. В ръката му имаше чаша портокалов сок, в съответствие с изискванията на новата му вяра. И двамата описани дотук мъже бяха крайно фанатизирани нацисти.

Единият от египтяните беше полковник Шам Едине Бадран, личен съветник на маршал Абдал Хабим Амер, комуто предстоеше да стане военен министър на Египет, а след Шестдневната война през 1967 година — да бъде осъден на смърт за предателство. Заедно с него в немилост щеше да изпадне и полковник Бадран. Вторият беше полковник Али Самир, началник на египетската тайна разузнавателна служба МУКХАБАРАТ.

На приключилата преди известно време вечеря присъстваше и още един мъж, който, чул новините за смъртта на президента Кенеди, беше побързал да се върне в Кайро. Той беше говорителят на египетското Национално събрание Ануар Ел Садат — близък съратник на президента Насър и бъдещ негов наследник.

— Господа, нека вдигнем тост за смъртта на Кенеди — този отявлен приятел на евреите! — вдигна чашата си Петер Боден.

— Но чашите ни са празни! — протестира полковник Самир.

Домакинът побърза да поправи пропуска си и посегна към бутилката уиски на скрина до себе си.

Определението на Кенеди като отявлен приятел на евреите не смути никого от присъстващите. На 14 март 1960 година, все още при президентството на Дуайт Айзенхауер, в нюйоркския хотел „Уолдорф-Астория“ се проведе тайна среща между израелския министър-председател Давид Бен Гурион и западногерманския канцлер Конрад Аденауер. Само десет години по-рано една такава среща би била истински абсурд. Но обсъжданите по време на срещата въпроси изглеждаха абсурдни дори и през 1960-а. Трябваше да изминат цели три години, преди за тях да бъде получена някаква информация. Но дори и тогава — в края на 1963 година, президентът Насър отказа да я приеме сериозно. Тази информация беше поставена на бюрото му от ОДЕССА, действала в сътрудничество с тайните служби на полковник Самир.

Двамата държавници бяха подписали споразумение, според което ФРГ открива кредит на Израел в размер на 50 милиона долара годишно без каквито и да било предварителни условия. Но Бен Гурион скоро разбира, че едно е да имаш пари, а съвсем друго — траен и надежден доставчик на оръжие. Шест месеца по-късно уолдорфското споразумение е последвано от ново — този път между двамата министри на отбраната Шимон Перес и Франц Йозеф Щраус. Според неговите клаузи Израел получава право да използва кредита за закупуване на оръжие от Федералната република.

Съзнавайки, че второто споразумение е твърде деликатно, Аденауер протака месеци наред подписването му. Но през ноември 1961 година Джон Фицджералд Кенеди го кани на официално посещение във Вашингтон и там настоява за подписа му под тайния документ. Той знае, че САЩ не трябва пряко да се ангажират с военни доставки за младата израелска държава, но нали все някой трябва да прави това? По това време Израел изпитва остра нужда от изтребители, транспортни самолети, 105-милиметрови гаубици „Хоувицър“, бронирани коли, бронетранспортьори и танкове, много танкове…

Същата стока, главно американско производство, Федералната република притежава в изобилие. Тя или е закупена от Щатите, или е получена срещу издръжката на американските войски, настанени във ФРГ по решение на НАТО. Немалка част е произведена на място, по американски лиценз.

Под натиска на Кенеди сделката Щраус-Перес получава право на живот.

В края на юни 1963 година в израелското пристанище Хайфа започват да пристигат първите германски танкове. Такива доставки трудно могат да останат тайна, тъй като в тях участват прекалено много хора. В края на 1962 година за тях научава ОДЕССА и веднага информира Египет, с който поддържа най-тесни връзки.

Но в края на 1963 година нещата започват да се променят. В средата на октомври се пенсионира Конрад Аденауер, спечелил си прозвищата „Железният канцлер“ и „Бонската лисица“. Мястото му се заема от Лудвиг Ерхард — човек с определена дарба да привлича гласовете на избирателите. По-късно го наричат „Бащата на германското икономическо чудо“. Но въпреки тези свои качества този човек се оказва съвсем неподготвен в областта на международната политика.

Дори при Аденауер в западногерманското правителство съществува силна опозиция срещу оръжейните доставки за Израел и немалко хора настояват договорите в тази насока незабавно да бъдат анулирани. Старият канцлер беше успял да ги укроти с няколко остри фрази и те послушно мълчат до изтичане на мандата му.

Ерхард, спечелил си прозвището „Гумения лъв“, е доста различен характер. Едва седнал в канцлерското кресло, противниците на оръжейните доставки (главно високопоставени служители във Външното министерство, загрижени за поддържане на добри отношения с арабските страни) възобновяват своите искания. Ерхард се колебае, но решаващ се оказва натискът на Джон Кенеди, който държи Израел да получава своето оръжие от Федералната република.

И ето че този човек изведнъж е застрелян. Големият въпрос, поставен в малките часове на 23 ноември, беше прост: дали Линдън Джонсън ще отслаби натиска върху Бон и ще позволи на нерешителния канцлер да отмени договорите? На практика това не стана, но по онова време в Кайро силно се надяваха на подобно развитие на нещата.

Домакинът на приятелската среща напълни чашите на своите гости и се обърна към бюфета да обслужи и себе си. Той се казваше Волфганг Луц, роден в Манхайм през 1921 година, бивш майор от германската армия, фанатичен антисемит, емигрирал в Кайро в началото на 1961 година, където открива школа за езда. Русокос и синеок мъж с ястребово лице, той беше любимец както на влиятелните египетски политици, така и на германците (почти всички бивши нацисти), които бяха намерили убежище край бреговете на Нил.

Широко усмихнат, той се обърна към гостите си. Едва ли някой от тях можеше да допусне, че в тази усмивка може да има нещо фалшиво. Действително роден в Манхайм, но в семейството на евреи, той още 12-годишен емигрира в Палестина. Истинското му име беше Зеев, а званието му — равсерен (майор) от израелската армия. По онова време е резидент на израелското разузнаване в Египет. На 28.II.1965 година полицията извършва обиск в дома му, открива в стълбището към банята скрит радиопредавател и го арестува. На 26.VI.1965 година е осъден на доживотна каторга. След войната от 1967 година е разменен за няколко хиляди пленени египетски войници и на 4.II.1968 година кракът му стъпва на родна земя.

Но в онази паметна нощ на убийството на президента Кенеди всичко това все още е забулено в неразгадаемото бъдеще. Той все още не подозира нищо за изтезанията и инквизициите, които го очакват, нито пък за многократните изнасилвания, които съпругата му ще трябва да понесе. Вдигна чашата с уиски и прие тоста на усмихнатите си гости.

Вътре в себе си изгаряше от нетърпение да отпрати тези хора, тъй като по време на вечерята един от тях беше казал нещо от изключително значение за страната му. Страшно много му се искаше да остане сам, да извади скрития в банята радиопредавател и да изпрати шифрованото си съобщение до Тел Авив. С усилие на волята си наложи още една любезна усмивка и се изправи.

— Смърт на всички, които са приятели на евреите! — викна той. — Зиг Хайл!

Петер Милер с наслада се протегна под огромния пухен юрган. Часът беше почти девет сутринта. Дори в полусънно състояние усещаше топлината, която излъчваше тялото на Зиги. Проснало се напреки в леглото, момичето спеше дълбоко. Петер инстинктивно се намести по-близо до задните й части, възбуждащо притиснати към корема му.

Спала едва четири часа, Зиги промърмори нещо и недоволно се отмести към ръба на леглото.

— Махай се! — прошепна тя, без да се събужда.

Милер въздъхна, легна по гръб и направи опит да види колко е часът сред здрача на стаята. След малко стана, зави се с хавлията и дръпна пердето от прозореца в дневната. Помещението потъна в студената светлина на стоманеносивото ноемврийско утро и той заслепено примижа. Изчака очите му да свикнат и погледна надолу към Щайндам. По мокрия асфалт преминаваха сравнително малко коли, тъй като беше събота. Той се прозя и тръгна към кухнята да свари първата от безбройните чаши кафе, които го очакваха през деня. Майка му и Зиги постоянно го обвиняваха, че живее едва ли не само с кафе и цигари.

Докато отпиваше от кафето и подръпваше от първата си за деня цигара, той направи опит да систематизира задачите, които го очакваха за деня. Откри, че няма нищо кой знае колко спешно. Всички вестници, пък и седмичните списания, които щяха да излязат днес-утре, ще бъдат запълнени изцяло с Кенеди и това ще трае дни, а може би и седмици. От друга страна, той самият нямаше какво да предложи в момента, а събота и неделя не бяха дните, в които можеше да намери хората по работните им места. Същевременно едва ли някой ще приеме да го безпокоят у дома. Наскоро беше предал за печат серия материали за стабилния поток австрийски, френски и италиански гангстери, които бяха открили златната мина на Репербан — известния хамбургски километър на порока, на който бяха струпани безброй нощни заведения, бардаци и публични домове. Материалите му се приеха добре, но все още не беше получил парите за тях. Помисли си дали да не натисне списанието и се отказа. Щяха да му платят навреме, а в този момент той не изпитваше кой знае какви парични затруднения. В получената преди три дни банкова сметка му съобщаваха, че разполага с малко повече от пет хиляди марки в нея. Това му даваше основание да бъде спокоен.

— Твоят проблем е мързелът, приятелче — сподели той на образа си, отразен в един от идеално лъснатите тигани на Зиги, после бръкна в чашата си и облиза намазания с утайка от кафе показалец.

Преди години, когато се уволняваше от казармата, офицерът, насочващ младежите към цивилния живот, го попита какъв иска да бъде. „Богат безделник“, беше отвърнал Милер. Днес, вече достигнал тридесетте и напълно убеден, че едва ли някога ще може да стигне до такова статукво, той все още смяташе подобно желание да съвсем резонно.

Взе транзисторчето си в банята, затвори вратата да не пречи на Зиги и докато се къпеше и бръснеше, пусна сутрешните новини. Основно сред тях беше съобщението, че е арестуван предполагаемият убиец на президента Кенеди. Както правилно беше предположил, в програмата други новини липсваха.

След като се подсуши, той се върна в кухнята и свари две чаши кафе, които занесе в спалнята. Постави ги на масичката до леглото, а след това се шмугна под юргана до Зиги, която продължаваше да спи с пръснати по възглавницата пухкави коси.

Зиги беше на двадесет и две години. Шампионка по гимнастика в ученическите си години, тя и до днес твърдеше, че не била включена в олимпийския отбор на страната само поради огромния си бюст, който не можел да се побере в никакво трико. След завършването си започнала работа като учителка по физическо възпитание в една девическа гимназия. Но само след година се прехвърлила в областта на стриптийза по чисто икономически съображения — в кабарето печелела пет пъти повече, отколкото в училището.

Въпреки лекотата, с която сваляше дрехите си в нощното заведение, тя беше страшно чувствителна към подмятанията на онези от зрителите, които можеше да види.

— Работата е там — разпалено обясняваше тя на развеселения Петер, — че когато съм на сцената, аз не мога да видя нищо отвъд ослепително осветената рампа. И по тази причина хич не ми пука. Ако им виждам муцуните, сигурно веднага ще избягам!

Това обаче съвсем не й пречеше след номера си да седне на някоя маса и да приеме почерпката на клиентите. Приемаше само шампанско в бутилки от половин и цял литър, тъй като вземаше петнадесет процента комисионна за всяка от тях. Всички, които поръчваха тези бутилки, без съмнение очакваха и нещо повече, след като с уважение оглеждаха дълбокия каньон между гърдите на момичето. Тя проявяваше разбиране към ниските помисли на кавалерите си и не ги презираше като повечето свои колежки, но въпреки това никой нищо не получаваше.

— Бедните хорица — сподели веднъж с Милер тя. — Много ми се иска да си имат по една добра жена, при която да се приберат…

— Какво искаш да кажеш с това „бедните хорица“? — учуди се Милер. — Те са просто банда стари мръсници, фрашкани с мангизи!

— Не биха били такива, ако имаше кой да се грижи за тях — отвърна Зиги с непоклатима женска логика.

Милер я беше зърнал най-случайно в бара на мадам Кокет, на Репербан, точно срещу кафе „Кезе“. Беше се отбил да изпие едно вино със съдържателя на кафето — негов стар познат и информатор. Висока най-малко метър и седемдесет и осем, с тези свои форми Зиги положително би била несъразмерна при по-ниска фигура. Събличаше се под звуците на музиката с обичайните псевдочувствени движения, а лицето й беше застинало в гримаса на онази креватна похотливост, до която прибягваха всички танцьорки. Нагледал се до гуша на подобни неща, Милер разсеяно отпиваше от чашата си.

Но когато падна сутиенът, чашата така и си остана на сантиметър от устата му, която смаяно зяпна. Домакинът му се подсмихваше иронично.

— Надареничка е, нали? — подхвърли му той.

Милер беше принуден да се съгласи, че в сравнение с нея момичетата в „Плейбой“ приличаха на банда недохранени дечица. Формите на Зиги бяха такива, че задната част на ханша й стърчеше назад и нагоре без никаква чужда помощ.

В края на номера момичето изостави отегчената поза на професионална танцьорка, поклони се малко вдървено в отговор на зараждащите се аплодисменти и широко се усмихна. Заприлича на някакво гордо ловно куче, което въпреки липсата на обучение е успяло да донесе на господаря си простреляната яребица. Милер остана запленен именно от тази усмивка, а не от номера или фигурата й. Попита дали би приела чаша питие с него и съдържателят прати да я повикат.

Понеже младежът седеше на масата на шефа, Зиги се отказа от шампанското и поиска чаша джин-фис. Милер с изненада откри, че тя е много приятна компания. Попита я дали ще приеме да я изпрати след програмата. Тя се поколеба за момент, после кимна с глава. Решил да играе хладнокръвно, през онази нощ той не направи никакви опити за близост. Беше в началото на пролетта и тя се появи на служебния вход на кабарето в едно доста овехтяло палто, за което Милер реши, че е облечено нарочно.

Изпиха по едно кафе и разговаряха на незначителни теми. Тя бързо се освободи от притеснението и с охота отговаряше на въпросите му. Оказа се, че обича поп-музиката, изкуството и разходките по бреговете на Алстер. Също децата и домашния уют. Започнаха да излизат заедно през единствената й свободна вечер в седмицата. Ходеха на театър и ресторант, но не спяха заедно.

Милер я отведе в жилището си едва след три месеца, а още на следваща сутрин й предложи да се пренесе при него. С типичното си едностранчиво отношение към важните неща в живота Зиги вече беше решила, че непременно трябва да се омъжи за Петер Милер, и единственият й проблем беше по какъв начин да постигне това — като откаже да споделя леглото му или обратно. Но след като откри, че той с лекота запълва празната част на леглото си с други момичета, когато това се налага, тя реши да се пренесе при него и да направи живота му толкова приятен, че той сам да пожелае брак с нея. В края на ноември се навършваха шест месеца от съвместния им живот.

Макар че никога не беше изпитвал влечение към домашния уют, Милер беше принуден да признае, че Зиги поддържа дома му в идеален ред и се люби с неподправено удоволствие. Тя никога не му каза, че иска да се оженят, но му намекваше за това по всевъзможни начини. Милер се правеше, че нищо не забелязва. По време на някоя от разходките си по брега на езерото Алстер тя току се сприятеляваше с някой дребосък под гордите погледи на родителите му.

— Петер, Петер! — възклицаваше тя. — Виж какво ангелче!

— Чудесно е наистина — неохотно промърморваше Милер.

След подобни случки тя заставаше леденостудена най-малко за час, смъртно обидена на Милер, че отказва да разбере прозрачния намек. Но двамата живееха щастливо и това важеше с особена сила за младежа, който се наслаждаваше на удобствата на съвместния живот и сладостта на редовния секс, без да се обвързва с обременителните връзки на брака.

Милер глътна половината от кафето си и се мушна по-навътре в леглото. Прегърна изотзад тялото на Зиги и лекичко я погали по вътрешната страна на бедрото. Знаеше, че това ще я събуди. След няколко минути тя измърка от удоволствие и се обърна по гръб. Без да спира действието на ръката си, той се наведе и докосна гърдите й с устни. Все още полузаспала, тя издаде тихо стенание и ръцете й отпуснато започнаха да се движат по голия му гръб. Десет минути по-късно вече се любеха здраво, извивайки тела от удоволствие.

— Хубав начин да ме събудиш, няма що! — скара му се тя, когато се успокоиха.

— Има и по-лоши — отвърна Милер.

— Колко е часът?

— Наближава дванайсет — излъга Милер, сигурен, че тя ще го замери с нещо, ако разбере, че е едва десет и половина и е спала някакви си пет часа. — Но ти си поспи, ако искаш — добави той.

— Ммм… Благодаря ти, скъпи, толкова си добричък — рече Зиги и моментално заспа.

Милер изпи останалото в чашата му кафе, след това опразни и чашата на Зиги. Тръгна към банята, но звънът на телефона го накара да свърне към всекидневната и да вдигне слушалката.

— Петер?

— Аз съм. Кой се обажда?

— Карл.

Умът му беше далеч и той не можа да разпознае гласа.

— Кой Карл?

— Карл Бранд — нетърпеливо отвърна насрещният глас. — Какво става, още ли спиш?

— А, Карл — окопити се Милер. — Извинявай, но току-що ставам. Какво има?

— Обаждам ти се във връзка с умрелия евреин. Искам да поговорим.

— Какъв умрял евреин? — отново не разбра Милер.

— Онзи, дето снощи в Алтона се отрови с газ. Или вече си забравил, че беше там?

— Помня всичко за снощи, разбира се — отвърна Милер. — Не знаех, че е евреин. И какво?

— Искам да се видим — настоя полицейският инспектор. — Не мога да говоря по телефона.

У Милер моментално се пробуди репортерският нюх. Когато някой има да каже нещо и не желае да го каже по телефона, това положително е нещо важно. Освен това беше сигурен, че Бранд няма да се прави на тайнствен за някаква глупост.

— Готово — каза в слушалката той. — Свободен ли си по обяд?

— Мога да го уредя — отвърна полицаят.

— Добре. Тогава те каня да хапнем, ако, разбира се, мислиш, че си заслужава…

Разбраха се да се видят в един часа в едно малко ресторантче на Генземаркт и Милер постави слушалката. Продължаваше да се пита какво толкова интересно има в самоубийството на някакъв старец в един от бордеите на Алтона, независимо дали този старец е евреин, или не.

Докато се хранеха, младият детектив сякаш нарочно отбягваше темата, заради която беше поискал тази среща. Едва когато поднесоха кафето, той се облегна назад и започна:

— За онзи човек снощи…

— Е, какво за него? — нетърпеливо попита Милер.

— Сигурно и ти като всички си чувал какво са правили нацистите с евреите по време на войната, нали? Пък и преди нея…

— Разбира се. Малко ли ни тъпчеха главите с подобни неща в училище?

Милер беше учуден и малко разочарован. Както на всички млади германци, така и на него още от девет-десетгодишна възраст му беше втълпявано, че неговите сънародници са извършили тежки престъпления по време на войната. Момчето беше приело този факт, без да знае какво всъщност означава той.

По-късно се беше опитал да разбере какво са искали да кажат учителите му през онези далечни години. Но се оказа, че никой не иска да говори на тази тема — нито родителите, нито самите учители. Едва след като възмъжа, получи възможност да прочете това-онова. Макар и искрено отвратен от прочетеното, той не можеше да го приеме и като своя вина. Всичко беше станало в друго време, на друго място, някъде далеч назад в миналото. Той не е бил там, майка му също. Нещо дълбоко вътре в душата му казваше, че тези истории нямат нищо общо с Петер Милер, и по тази причина той не си направи труда да запомни имена и подробности, още по-малко пък разни дати. И сега се чудеше защо Бранд се занимава с тази тема.

Очевидно притеснен от същите мисли, младият инспектор бавно разбъркваше кафето си.

— Снощният старец е бил германски евреин — започна той. — Прекарал е дълги години в концлагер.

В съзнанието на Милер изплува главата на мъртвеца, която беше разглеждал предишната вечер. Нима всички свършваха така? Странно. Този човек е получил свободата си от Съюзниците преди повече от осемнадесет години и е доживял до почетна възраст. Но лицето продължаваше да стои пред очите му. Никога досега не беше виждал жив концлагерист. А също и есесовски убиец. Беше сигурен, че би разпознал такъв човек — нали той е толкова различен от обикновените хора!

Умът му потъна в миналото, припомняйки си голямата шумотевица около процеса срещу Айхман, състоял се преди около две години в Ерусалим. Седмици наред вестниците му отделяха внимание. Припомни си лицето на този човек зад стъклената преграда — едно съвсем обикновено, даже банално човешко лице. От материалите по този процес беше научил как всъщност са действали есесовците, как са успели да избягнат възмездието в следвоенните години. Но тогава се говореше само за зверства, извършени от тях в далечни и непознати страни — Полша, Русия, Унгария, Чехословакия… Нямаше как да ги приеме като нещо лично, нещо, което засяга близките му.

Върнал се към настоящето, той отново усети неудобството на Бранд.

— Казвай какво има — кратко му нареди той.

Вместо отговор Бранд извади от куфарчето си един пакет в кафява амбалажна хартия и го побутна през масата към него.

— Старецът си е водил дневник. Всъщност той не е бил толкова стар — само на петдесет и шест години. Изглежда, си е записвал всичко още от ония години, а написаното е криел в партенките си. След войната е подредил и систематизирал събраните факти. И се е получил дневник.

— Къде го намери? — попита Милер и с нарастващ интерес хвърли поглед към дневника.

— До трупа. Просто го взех и занесох у дома. Снощи го прочетох.

— Ужасни неща ли има вътре? — настоятелно попита Милер, без да отмества поглед от очите на стария си съученик.

— Ужасни. Никога не съм си представял, че са се вършили такива неща!

— И защо ми го носиш?

Бранд смутено сви рамене.

— Помислих си, че можеш да направиш нещо…

— На кого сега принадлежи този дневник?

— Погледнато технически, той е собственост на наследниците на Таубер. Но ние едва ли ще ги открием някога. Следователно остава на разположение на полицията… поне така предполагам. Но те ще го пратят в архива, и край. Можеш да го задържиш, ако искаш. Само не казвай, че аз съм ти го дал. Не искам да си имам неприятности в службата…

Милер плати и двамата излязоха на улицата.

— Добре, ще го взема да го прочета — каза той. — Но не обещавам, че от това непременно ще излезе нещо. Може би ще успея да направя материал за някое списание, може би не…

— Ти си едно цинично копеле — усмихна се криво Бранд.

— Не е така — възрази Милер. — Аз просто живея с настоящето, като повечето хора. Ами ти? Мислех си, че след десет години в полицията си се превърнал в едно обикновено загрубяло ченге, но се оказва, че това тук здравата те е разтърсило. Така ли е?

Бранд хвърли мрачен поглед към пакета под мишницата на Милер и бавно кимна с глава.

— Прав си, така е. Никога не бях си представял, че нещата могат да бъдат толкова ужасни. Между другото не всичко вътре се отнася до миналото. Историята е свършила тук, в Хамбург. Снощи. Довиждане, Петер.

Детективът се обърна и си тръгна, без да подозира колко погрешно ще се окаже последното му заключение.

[1] Аз съм берлинчанин. (нем.). — Б.пр.

2.

Малко след три Петер Милер се прибра у дома. Хвърли пакета на масата във всекидневната и отиде в кухнята да свари една голяма кана с кафе.

По-късно постави чашата с черна течност до облегалката на любимото си кресло, отпусна се в него и запали цигара. Дневникът беше всъщност една обикновена папка с пружинка, закрепена между твърдите винилови корици. Тя даваше възможност да се вадят или прибавят произволно количество листове. Вътре бяха закрепени сто и петдесет написани на машина страници. Използваната машина явно е била много стара, тъй като някои букви изскачаха от редовете, а други бяха бледи и едва различими. Основното количество листове очевидно бяха писани преди години или в продължение на години и това ясно личеше от пожълтялата хартия. Но в началото и в края имаше няколко нови листа, явно писани съвсем наскоро. Те представляваха нещо като пролог и епилог на записките. Бърза проверка на датите показа, че както предговорът, така и епилогът бяха писани на 21 ноември — само преди два дни. Милер предположи, че човекът ги е написал, след като е взел решението да сложи край на живота си.

Беглият поглед върху първата страница предизвика неподправената му изненада. Беше написана на ясен и точен немски език — нещо, което показваше, че авторът е бил културен и високообразован човек. Върху външната страна на корицата беше залепен бял етикет, предпазен от парче прозрачен целофан. Върху него с черно мастило и големи печатни букви беше написано: „Дневникът на Соломон Таубер“.

Милер се настани удобно в креслото, разтвори папката и потъна в четене.

ДНЕВНИКЪТ НА СОЛОМОН ТАУБЕР

ПРЕДГОВОР

Казвам се Соломон Таубер, евреин съм и скоро ще напусна този свят. Реших да сложа край на живота си, защото той вече няма стойност за никого и няма какво друго да направя. Всичко, което се опитах да направя със своя живот, се оказа безплодно и напразно. Защото злото, с което се сблъсках в живота, оцеля и процъфтява, а доброто отдавна е покрито от праха на забравата. Приятелите ми — онези невинни страдалци и жертви, отдавна са мъртви, а наоколо виждам единствено лицата на техните убийци. Виждам ги всеки ден. Нощем обаче пред очите ми изплува образът на моята съпруга Естер, която отдавна е мъртва. Аз самият останах жив дълго само защото бях решил да свърша на всяка цена една работа, да присъствам на нейния справедлив финал. Но вече зная, че това никога няма да стане.

Не изпитвам нито омраза, нито обида към германския народ. Всъщност народът никога не може да бъде лош — такива са само отделните индивиди. Прав е английският философ Бърк, като казва: „Не познавам начин, по който бих могъл да осъдя цяла нация.“ Колективната вина не може да съществува. Още в Библията се разказва как Бог поискал да унищожи Содом и Гомор, тъй като там живеели обзети от злото хора. Искал да ги унищожи заедно с жените и децата, но изведнъж открил, че сред тях живее и един праведник. Бог без колебание го пощадил. Следователно вината е толкова индивидуална, колкото и избавлението.

Когато напуснах концлагерите на Рига и Щутхоф, когато оцелях след „похода на смъртта“ до Магдебург, когато през април 1945 година тялото ми беше освободено от английските войници, но душата ми остана в окови, аз мразех света. Мразех хората, мразех дърветата и камъните. Мразех ги, защото всички се бяха наговорили да ми причиняват страдание. Но най-много мразех германците. Хиляди пъти си задавах един и същи въпрос — защо Бог не ги беше поразил ведно с жените и децата им, защо не ги беше унищожил до последния човек, защо не беше превърнал в прах техните земи и градове. Заради тази крещяща несправедливост намразих и Него. Плачех от безсилна мъка, плачех, че Той беше изоставил мен и моя народ — неговите истински избраници. Тогава стигнах дотам, че се усъмних в Неговото съществуване.

Но с течение на времето отново се научих да обичам. Да обичам камъните и дърветата, небето над мен, течащата през града река, бездомните кучета и котки, надничащите между паветата стръкчета трева, да обичам дори децата, които бягаха от мен, защото съм грозен. Не ги виня. Една френска поговорка гласи: „Да разбереш, означава да простиш.“ Когато човек успее да разбере хората с цялата им наивност и страх, с цялата им алчност и жажда за власт, с цялото им примирение и лековерие към онзи, който най-силно крещи — тогава човек може да прости. Да, може да прости всичко, което са сторили. Но не и да го забрави.

Съществуват хора, чиито престъпления надхвърлят границите на възприятията. Именно затова такива престъпления не могат да бъдат опрощавани, а тук се крие и най-големият ни провал. Защото тези хора са все още сред нас разхождат се из нашите градове, работят в нашите канцеларии, обядват в нашите ресторанти, усмихват ни се и стискат ръцете ни, обръщат се с прозвището „камерад“ към наистина достойни хора. Провалът ни се крие във факта, че те продължават да живеят. При това живеят не като отхвърлени от обществото престъпници, а като уважавани граждани въпреки факта, че завинаги са омърсили един цял народ със своето индивидуално зло. Това според мен е провалът — моят, вашият, на всички.

На края, с течение на времето, аз отново се научих да обичам Бога. Научих се отново да искам прошка от Него — прошка за всичко, което съм вършил в разрез с Неговите закони. А то никак не беше малко.

Върху първите двадесетина страници на дневника Таубер описваше детството си в Хамбург. Баща му бил работник, ветеран от Първата световна война. Двамата с майка му починали малко след като през 1933 година властта в Германия се завзема от Хитлер. В края на тридесетте години Таубер се оженил за момиче на име Естер и започнал работа като архитект. Чак до 1941 година, благодарение закрилата на своя работодател, той съумял да избегне нацистките погроми. Накрая бил арестуван от Гестапо. Това станало в Берлин, по време на някаква делова среща. Държан известно време в някакъв транзитен лагер, той бил натоварен във вагон за добитък с още стотици евреи и поел дългия път на Изток.

Не мога да си спомня колко дни пътувахме, преди влакът да спре за пръв път на някаква гара. Мисля, че от деня, в който ни натовариха на берлинската гара, бяха изминали седем денонощия. Влакът просто спря, а от промъкващата се през цепнатините на вагона светлина разбрах, че навън е ден. Виеше ми се свят от изтощението и вонята.

Отвън се разнесоха крясъци, ключалките издрънчаха и вратите на вагона рязко се разтвориха. Нямаше как да видя на какво приличам, но когато ме арестуваха, бях облечен в бяла риза и с добре изгладени панталони. (Сакото и вратовръзката отдавна бях захвърлил на пода.) Но хората около мен изглеждаха в плачевно състояние.

Всички с вик на болка закриха очите си пред ярката светлина, която нахлу във вагона. Бях стиснал своите още щом видях, че вратите започват да се отварят. Половината вагон просто се изсипа на перона под натиска на наблъсканите като сардели хора. Падналите се превърнаха в потрепваща безлична маса от вонящи и омазани с изпражнения човешки същества. Успях да се задържа на крака просто защото се оказах във вътрешността на вагона, доста встрани от централно разположените врати. Рискувах и леко си отворих очите защото иначе нямаше да мога да сляза, без да ме съборят.

Мъжете, които отвориха вратите, бяха жестоки и груби. Носеха есесовски униформи и крещяха на непознат за мен език. Когато перонът се покри с телата на падналите хора, мъжете отстъпиха погнусени няколко крачки назад. На пода на товарния вагон останаха сгърчени и стъпкани тридесет и едно тела. Те никога вече нямаше да станат. Другите — прегладнели и полуслепи от рязката светлина в зениците, с мъка започнаха да се надигат. От вонящите им дрипи се вдигаше пара. Почернели и подути, езиците ни се бяха залепили за небцата от неколкодневната жажда, а устните ни бяха напукани.

Четиридесет товарни вагона и още осемнадесет от Виена изсипваха живия си товар по протежение на дългия перон. Половината от тези хора бяха жени и деца. Почти всички голи и омазани с изпражнения. Едва ли изглеждах по-добре. Препъвайки се по перона, някои жени продължаваха да носят безжизнените телца на мъртвите си деца.

Конвойните тичаха напред-назад по перона, размахваха камшиците си и се опитваха да оформят нещо като колона, която да тръгне към града. Но към кой град? Какъв беше езикът, на който говореха тези хора? Доста по-късно разбрах, че градът е Рига, а есесовският конвой е от мобилизирани местни жители, които са не по-малко фанатизирани от германските есесовци. За разлика от германците обаче, латишите бяха далеч по-примитивни и необразовани, истински зверове в човешки образ.

Зад конвойните се бяха струпали мъже в омазани дрехи, върху гърдите на които имаше по една голяма буква „Е“. Бяха специалната погребална бригада от гетото, която трябваше да почисти вагоните от човешката мърша. Около тях, в качеството на охрана, стояха половин дузина мъже със същата буква на гърдите, но и с по една лента на ръкавите. В ръцете им имаше дебели сопи. Бяха надзирателите евреи, които получаваха по-добра храна в замяна на мръсната си работа.

Под гаровия навес стояха неколцина германски есесовци, които успях да видя едва след като очите ми свикнаха със светлината. Един от тях, стъпил върху празна каса, наблюдаваше с доволна и малко насмешлива усмивка хилядите човешки скелети, които се изсипваха от влаковата композиция. Държеше в ръка камшик за езда от черна осукана кожа и нервно потупваше лъснатия си ботуш. Беше облечен в зелената униформа със сребърно-черни мълнии на петлиците, която му стоеше като излята. Върху десния му ревер проблясваше двойната светкавица — отличителен знак на Вафен-СС, а върху левия лежаха капитански нашивки. Беше слаб и върлинест мъж с пясъчноруси коси и светлосини, почти безцветни очи. По-късно разбрах, че е крайно изтънчен садист, вече получил прозвището, което по-късно беше използвано и от ръководството на Съюзническите сили — „Касапина на Рига“. Така се запознах с капитана от СС Едуард Рошман…

В пет часа сутринта на 22 юни 1941 година сто и тридесет хитлеристки дивизии, разделени на три армейски групировки, нахлуват в Русия. Зад всяка от армиите се придвижват многобройни есесовски подразделения, получили от Хитлер, Химлер и Хайдрих задачата да ликвидират без остатък комунистическите комисари и лицата от еврейски произход в обширните завладени територии. Евреите от големите градове — далеч повече от събратята си в провинцията, трябвало да бъдат концентрирани в специално създадените за целта гета, където ги очаквало „специално отношение“.

Рига, столицата на Латвия, е завладяна от германската армия на 1 юли 1941 година. В средата на същия месец в града нахлуват и първите есесовски подразделения. На 1 август същата година в града започват да действат постоянно както СД, така и СП. Те незабавно се заемат да реализират на практика своите ликвидационни планове, имащи за цел да превърнат Остланд (както са преименувани балтийските републики) в свободна от евреи територия.

По-късно в Берлин е взето решение Рига да стане транзитен лагер на смъртта за всички евреи от Германия и Австрия. През 1938 година евреите в тези две страни наброяват почти половин милион души — 300 000 германци и 180 000 австрийци. До юли 1941 година десетки хиляди от тях вече са ликвидирани, но това става предимно в концлагерите на териториите на самите страни — Заксенхаузен, Матхаузен, Равенсбрюк, Дахау, Бухенвалд, Белцен и Терезиенщад. На фона на пренаселеността на тези лагери пустеещите източни територии изглеждат идеално място за разправа с останалите. Започва работа по създаването или разширението на шест нови лагера — Аушвиц, Треблинка, Белцек, Собибор, Хелмно и Майданек. Но докато те бъдат готови, нацистите имат нужда от някакъв временен лагер както за ликвидиране на максимално количество хора, така и за сигурно съхраняване на останалите живи. Изборът пада върху Рига.

В периода между 1 август 1941-ва и 14 октомври 1944-та в Рига са транспортирани близо 200 000 немски и австрийски евреи. Там намират смъртта си 80 000 души, а останалите 120 000 са транспортирани в изброените по-горе шест нови концлагера в Южна Полша. 400 души имат късмета да оживеят. Половината от тях обаче загиват по време на „похода на смъртта“ от Щутхоф до Магдебург. Транспортът, в който пътува Таубер, е първият от Райха. Той пристига на местоназначението си на 18 август 1941 година в три часа и 45 минути следобед.

Гетото на Рига беше неделима част от града. Там и преди войната са живели голяма част от местните евреи. По време на моето пристигане само неколкостотин души от тях все още бяха живи. Но за по-малко от три седмици Рошман и заместникът му Краузе ликвидираха и тях.

Гетото се намираше в северозападните покрайнини на града. Южният му край беше ограден със стена, а западният и източният — с ограда от бодлива тел. На север се простираше голо и мъртво поле. Именно там беше изграден единственият портал на лагера, охраняван от две наблюдателни вишки, върху които дежуреха есесовци от латвийски произход. От портала към центъра на гетото водеше Масе Калну Йела — Малката хълмиста уличка, а вдясно от нея (ако човек се обърне на север, към портала) се намираше Блех Плац или Площадът на канчетата — най-главното лагерно пространство. Там се подбираха хората за поредната екзекуция, там се извършваше проверката, съставяха се групите за робски труд и се изпълняваха наказанията — бой с камшик или смърт чрез обесване. В средата на площада се издигаше бесилката — масивен дървен правоъгълник, под който се поклащаха осем стоманени куки с готови примки на тях. Всяка вечер на примките увисваха поне шестима нещастници, а нерядко за куките трябваше да се чака на опашка, тъй като Рошман беше изключително придирчив към свършената през деня работа.

Гетото се простираше на площ от около три квадратни километра, на която някога са живели между 12 000 и 15 000 души. Преди да пристигнем, около 2 000 оцелели до този момент евреи от Рига успели да привършат строителните работи. В резултат на това при пристигането на нашия транспорт — около 5 000 мъже, жени и деца, мястото беше предостатъчно. Но транспортите не секваха и скоро населението на гетото набъбна до 30–40 000 души. Това принуди лагерната управа да прибягва до екзекуцията на толкова хора от старите лагерници, колкото беше бройката на новопристигналите. В противен случай имаше опасност пренаселеността да се отрази отрицателно върху здравето на онези от нас, които все още бяха годни за работа. А Рошман не можеше да допусне това.

В онази първа вечер се настанихме сравнително добре в най-хубавите постройки. Позволихме си лукса да живеем по един човек в стая, спяхме на истински легла, а вместо завивки използвахме пердетата. Отпивайки вода от канчето си, моят съквартирант каза, че може би няма да сме толкова зле, колкото очаквахме. Но все още нямахме представа за личността на коменданта Рошман…

Лятото отстъпи мястото си на есента. После изтече и тя, за да дойде зимата. Условията в лагера продължаваха да се влошават. Всяка сутрин ни строяваха на Площада на канчетата. Бяхме предимно мъже, тъй като жените и децата ги ликвидираха почти веднага след пристигането им като негодни за работа. Подреждахме се за обичайната проверка под ударите на латвийската охрана. Никой не си правеше труд да чете имената ни, които впрочем не фигурираха в никакви списъци. Просто ни преброяваха и ни разделяха на работни групи. Всеки ден почти цялото население на лагера, жените и децата включително, напускаше лагера подредено в дълги колони. Работехме по дванадесет часа без прекъсване в постоянно увеличаващите се цехове и работилници в покрайнините на Рига.

Още първия ден се обявих за дърводелец, което не беше истина. Но като архитект бях наблюдавал работата на дърводелците и това се оказа достатъчно. Правилно се оказа и предположението ми, че навсякъде ще има нужда от дърводелци. Изпратиха ме на работа в близката дъскорезница, където режеха сурови борови трупи и ги превръщаха в талпи за военни укрепления.

Работата беше тежка до изнемогване и дори здрав човек трудно би се справил с нея. Работехме на открито в студ и пек, във влажните низини на латвийското крайбрежие.

Хранителната ни дажба представляваше половин литър мътна течност, която наричаха супа. Всъщност това беше вода, в която много рядко можеше да се открие по някоя обелка от картофи. Дажбата приемахме сутрин преди работа, още половин литър от нея получавахме вечер, след завръщането си в гетото. Тогава ни даваха и по комат черен хляб, придружен от един гранясал картоф.

За внасяне на храна в гетото имаше едно-единствено наказание — незабавно обесване, още докато траеше вечерната проверка на Площада на канчетата. Но този риск беше неизбежен, ако човек искаше да оцелее.

Вечер, когато колоните лагерници уморено се влачеха към портала, там ги очакваха, готови за внезапни проверки, Рошман и свитата му от есесовци. Те просто посочваха наслуки някой мъж, жена или дете и му заповядваха да се съблече. Откриеха ли в дрипите му картоф или комат хляб, отстраняваха го до вечерната проверка.

Когато всички се строяваха на площада, Рошман бавно се приближаваше откъм улицата. Зад него, наобиколени от есесовската охрана, пристъпяха уморено десетината осъдени. Мъжете се качваха на платформата под бесилката и чакаха края на проверката с примка на шията. След приключване на преброяването Рошман тръгваше покрай платформата, даряваше по една усмивка на покачените върху нея хора и с отмерени ритници отместваше столовете изпод краката им. Предпочиташе да прави това с лице към жертвата, за да може да следи изражението й. Понякога само се правеше, че се готви да ритне стола, и задържаше крака си във въздуха. Наблюдавайки как човекът над него трепери, убеден, че вече танцува на въжето, той се заливаше от весел смях.

Някои от осъдените се молеха на Бога, а други молеха за милост. Рошман обичаше такива представления. Тогава се правеше, че не чува добре, слагаше ръка на ухото си и питаше:

— Моля? Не можеш ли да говориш малко по-високо? Не чух добре!

А след като ритнеше стола — всъщност това не бяха столове, а дървени амбалажни каси, — той се обръщаше към подчинените си и шеговито казваше:

— Господи, май наистина трябва да си сложа слухов апарат…

След няколко месеца в лицето на Едуард Рошман ние, затворниците, виждахме самия дявол. Изобретателността му надминаваше всякакви граници.

Когато залавяше с комат хляб някоя жена, той я оставяше да гледа бесенето на мъжете преди нея и беше особено доволен, ако някой от тях се окажеше неин мъж или брат. След това я караше да падне на колене пред строеното на площада затворническо каре и заповядваше на лагерния бръснар да й обръсне главата.

След проверката я извеждаха отвъд оградата и я подкарваха към близкото гробище. Там тя си изкопаваше плитко гробче, отпускаше се на колене до него, а Рошман или някой от надзирателите притискаше дулото на своя люгер в тила й и бавно дърпаше спусъка. Ние нямахме право да наблюдаваме тези екзекуции, но есесовците от латвийската охрана разправяха как той понякога стрелял край ухото на жертвата и тя падала в гроба ни жива, ни умряла… После, разбира се, отново изпълзявала навън и заемала същата поза. При други случаи капитанът натискал спусъка, без да зареди пистолета си. Очакващата смъртта си жена чувала единствено сухото изщракване на пружината. Дори латишите — съвсем закоравели убийци, поклащаха глави, учудени от изтънчената жестокост на Рошман…

В Рига имаше едно момиче, което с риск на живота си подпомагаше лагерниците. Наричаше се Оли Адлер и беше от Мюнхен, доколкото си спомням. Сестра й Герда, заловена да внася храна в гетото, вече почиваше в гробището край оградата. Оли беше изключително красиво момиче и Рошман беше забелязал това. Той я направи своя наложница, наричайки я официално домашна прислужница, тъй като на есесовските офицери им беше забранено да имат интимни връзки с еврейки. Тя пък пренасяше лекарства в гетото и ги раздаваше на лагерниците при всеки удобен случай. Тези лекарства задигаше от есесовските запаси — една дейност, наказанието за която беше, разбира се, смърт. За последен път я видях, когато ни товареха на кораба, акостирал на пристанището на Рига…

В края на първата зима ми стана ясно, че няма да издържа още дълго. От постоянния глад, студа, влагата, убийствената работа и непрекъснатите изтезания някога здравото ми тяло се превърна в скелет. Поглеждайки се в огледалото, виждах един изпит и брадясал старец с червени кръгове около очите и дълбоко хлътнали бузи. По онова време тъкмо бях навършил тридесет и пет години, но изглеждах на седемдесет. Но така изглеждаха и всички останали.

Бях свидетел на откарването на десетки хиляди хора към изкопаните сред гората масови гробове, на стотици, намерили смъртта си от глад, студ и болести, на десетки, загинали под камшиците на охраната, разстреляни или обесени… Бях дори мъничко учуден, че след цели пет месеца в лагера продължавах да съм жив. Жаждата за живот, появила се за пръв път у мен още в товарния вагон, отдавна бе изчезнала, заменена от апатията и безнадеждността. Живеех като робот, защото знаех, че скоро всичко ще свърши. Но през март се случи нещо, което ми даде сили да изкарам още цяла година.

Дори днес добре помня датата. Беше трети март 1942 година, денят, в който пристигна вторият конвой от Дюнамюнде. Месец преди това за пръв път се появи странният товарен фургон. Беше голям колкото среден по размер автобус, без прозорци, стоманеносив на цвят. Паркираха го пред портала. На сутрешната проверка Рошман обяви, че има да направи тайно съобщение. Обясни, че в малкото градче Дюнамюнде, намиращо се на около сто и двадесет километра от Рига, на брега на река Дюна, е открита малка фабрика за рибни консерви. Работата била лека, храната добра, а условията за живот — отлични. Поради тези причини за нея имали право да кандидатстват само възрастни и болни хора, както жени и деца.

Кандидати, разбира се, имаше в изобилие. Рошман лично се зае да ги избира сред строените лагерници. За пръв път в историята на гетото болните и слабите не се криеха зад гърба на събратята си, не викаха и не протестираха както когато ги влачеха насила към мястото за екзекуции. Напротив — сега те правеха всичко възможно, за да бъдат забелязани. В крайна сметка избраха около сто души, които започнаха да се качват във фургона. Вратите щракнаха зад гърба им и само най-наблюдателните от нас забелязаха колко плътно се затвориха те. Камионът потегли без обичайния облак синкав дим от ауспуха. По-късно лагерниците разбраха каква е истината. Нямаше никаква консервна фабрика в Дюнамюнде, а фургонът беше просто подвижна газова камера. Оттогава насетне в лагерния жаргон се появи нов израз — „конвой за Дюнамюнде“, който означаваше смърт чрез обгазяване.

На трети март из гетото се разнесе слух, че предстои формирането на втори „конвой за Дюнамюнде“. На сутрешната проверка слухът беше потвърден лично от Рошман. Но този път вълната от доброволци липсваше. Широко усмихнат, Рошман закрачи между редиците лагерници и с леко почукване на камшика си посочваше своите избраници. Този път обаче се изхитри и започна от последния, четвърти ред, където обикновено се строяваха най-старите, най-слабите и най-малко годните за работа.

Една старица беше предвидила този ход и смело беше заела място в първата редица. Сигурно беше най-малко на шестдесет и пет години, но жаждата за живот я бе накарала да обуе обувки с висок ток, кой знае откъде изровени черни копринени чорапи, високо вдигната над коленете пола и живописна шапка. Беше начервила страните и устните си, а върху лицето й лежеше дебел слой пудра. Явно беше твърдо убедена, че може да мине за младо момиче, макар на практика да се отличаваше от всяка група лагерници.

Стигнал до нея, Рошман се спря и учудено вдигна вежди. После по лицето му бавно се разля усмивка на радостна изненада.

— Я виж какво сме имали тук! — викна той и върхът на камшика му се насочи към старицата с очевидното желание да привлече вниманието на колегите си, охраняващи в средата на площада вече подбраните за конвоя стотина нещастници. — Не желаете ли една малка разходка до Дюнамюнде, млада госпожице?

— Не, господине — отвърна разтреперана от страх жената.

— На колко сте години, ако не е тайна? — усмихна се още по-широко Рошман под кикота на останалите есесовци. — Седемнайсет? Двайсет?

Кокалестите колене на старицата видимо започнаха да треперят.

— Да, господине — отвърна тя.

— Превъзходно! — викна Рошман. — Винаги съм си падал по хубавите момичета. Излезте, моля ви, в средата на плаца, за да могат всички да се насладят на вашата младост и красота! — С тези думи той я сграбчи за ръката и я блъсна към средата на Площада на канчетата. След това се приближи до нея и продължи: — Е, госпожице… След като сте така млада и хубава, вероятно нямате нищо против и да потанцувате, нали?

Старицата стоеше в средата на площада и трепереше не толкова от мразовития вятър, колкото от ужас. Устните й беззвучно се раздвижиха.

— Моля? Не умеете да танцувате? — викна Рошман. — О, сигурен съм, че такова грациозно създание като вас танцува отлично!

Останалите есесовци се заливаха от смях. Макар че не разбираха какво става, латишите също започнаха да се усмихват. Старицата поклати глава и усмивката на Рошман изчезна.

— Танцувай! — излая той.

Тя направи няколко движения, приличащи повече на конвулсии, отколкото на танц, после отново спря. Рошман измъкна люгера си, дръпна ударника и изстреля един куршум в пясъка на няколко сантиметра от краката й. Старицата подскочи от страх.

— Танцувай! Танцувай!

При всяка дума един куршум вдигаше облаче прах край краката на старицата.

— Ще ни танцуваш, мръсна еврейска кучко!

Рошман сменяше пълнителите и продължаваше да стреля. Накрая и трите паласки на колана му се изпразниха. Беше изминал най-малко половин час — време, през което старицата подскачаше все по-високо и по-високо, а късата поличка се виеше около мършавите й бедра. Накрая, останала без дъх, тя се тръшна на пясъка. Вече й беше все едно дали ще живее, или ще умре. Трите си последни куршума Рошман изстреля на няколко сантиметра от лицето й. Очите й се напълниха със ситни песъчинки. Между изстрелите се долавяше тежкото й хрипливо дишане. Беше толкова силно, че се разнасяше над целия площад.

Свършил куршумите, Рошман изрева още веднъж „танцувай“ и тежкият му ботуши потъна в корема на падналата жена. До този момент всички лагерници наблюдаваха сцената в гробно мълчание. И изведнъж човекът до мен започна да се моли. Беше дребен брадат хасид[1], все още облечен в останки от дългото си черно палто. Въпреки студа, принудил повечето от нас да носят ушанки, върху главата си беше поставил широкополата черна шапка на своята секта. Започна да рецитира шема[2] с треперещ в началото глас, който постепенно укрепваше. Усещайки, че Рошман е побеснял, аз също започнах да се моля хасидът да млъкне. Но той продължаваше:

— Чуй ме, о, Израел…

— Млъквай! — изсъсках с ъгълчето на устата си аз.

— „Бог е нашият господар…“

— Млъквай, че ще затриеш всички ни!

— „Бог е единствен…“

Последната сричка проточи по традиционния за религиозните певци начин — така, както направил равинът Акива по заповед на Тиний Руфус, преди да умре в амфитеатъра на Цезария. Точно в този момент Рошман престана да крещи на старицата, вдигна глава като животно, което души вятъра, и бавно се извърна към нас. Погледът му падна върху мен, тъй като аз стърчах с една глава над хасида.

— Кой говореше? — попита той и тръгна по пясъка в моята посока. — Ти! Крачка напред!

Пръстът му беше забит в мен. „Ето го края, помислих си. И какво от това? Сега или по-късно — все тая.“ Пристъпих крачка напред точно когато комендантът се спря пред мен.

Не каза нищо, но лицето му се кривеше като на обзет от бяс маниак. След няколко секунди започна да се успокоява и чертите му постепенно се върнаха към спокойната вълча усмивка, от която трепереше всичко живо в лагера, включително и есесовците латиши.

Ръката му се стрелна с такава бързина, че никой не видя нищо. Аз усетих как нещо експлодира в лявата част на лицето ми и главата ми закънтя така, сякаш до ушите ми беше избухнала бомба. След това дойде отчетливото, но някак си далечно усещане, че кожата ми се разцепва от ухото до устата с лекотата на прогнила басма. Още преди да рукне кръвта, Рошман повтори операцията и върху другата ми скула. Върхът на камшика му разцепи със същата лекота кожата ми, аз отново чух как тя се разпаря като старо парче плат, ушите ми отново се изпълниха с оглушителен трясък. Този камшик беше дълъг около шестдесет сантиметра, половината стоманен, половината от твърдо импрегнирана кожа. При съприкосновение с човешкото тяло тази сплав разцепваше тъканта като с нож. Уверих се на практика в това.

В рамките на няколко секунди топлата кръв, която бликаше на два фонтана от лицето ми, обля предната част на дрехата ми. Рошман се извърна от мен и посочи с върха на камшика си старицата, която продължаваше да хълца в средата на площада.

— Вдигни тази стара вещица и я отнеси във фургона! — нареди ми той.

И тъй, няколко минути преди стотината обречени на смърт нещастници да бъдат натоварени в подвижната газова камера, аз вдигнах старицата на ръце и я понесох по Малката хълмиста уличка към чакащия пред портала камион. Струящата от лицето ми кръв я обливаше с топлите си струи. Опрях я в задната част на камиона и понечих да се отдръпна. Но тя изведнъж впи костеливите си пръсти в китката ми с изненадваща сила. Придърпа ме към себе си така, както беше седнала на пода на смъртоносния фургон, извади една малка батистена кърпичка, която положително познаваше и по-добри времена, и бавно попи част от кръвта, все така стичаща се по брадичката ми. После бавно вдигна към мен омазаното си в невъобразима смесица от грим, руж, сълзи и пясък лице. Тъмните й очи блестяха като звезди.

— Евреино, сине мой! — прошепна. — Ти трябва да живееш! Закълни се, закълни се, че ще излезеш жив, жив от тук! Трябва да живееш, за да можеш да разкажеш на света какво се е случило с нашия народ! Обещай ми това!

И аз обещах. Заклех се да оживея независимо как, независимо на каква цена. Тя ме пусна и аз се запрепъвах обратно към гетото. На средата на пътя припаднах.

Малко след като се върнах на работа, взех две решения. Първото беше да започна да си водя таен дневник, като татуирам имена и дати по краката си с помощта на карфица и черно мастило. Исках един ден да бъда в състояние да възпроизведа всичко, което ставаше в Рига, за да мога да дам съвсем конкретни свидетелски показания срещу престъпниците. Второто ми решение беше да стана „капо“ — един от членовете на еврейската полиция.

Това решение не беше леко, тъй като тези хора бяха длъжни да гонят своите братя по местоработата, а нерядко и до лобните им места. Нещо повече — те носеха специална тояга, с която трябваше да налагат сънародниците си и да ги подтикват към по-усърден труд, особено ако наблизо се намираше някой есесовски офицер. Въпреки това на 1 април 1942 година аз се явих пред шефа на еврейската полиция и помолих да бъда назначен за капо. Този акт автоматически прекъсваше връзките ми с всички мои сънародници. Място за нови полицаи винаги се намираше, защото въпреки по-добрата храна и по-човешките условия на живот — главно освобождаването от робския труд — много малко хора приемаха да стават такива…

Чувствам се длъжен да опиша начина по който се ликвидираха негодните за работа хора, тъй като по заповед на Рошман по този начин бяха ликвидирани между 70 и 80 000 евреи в Рига. При пристигането на поредния ешелон товарни вагони най-малко хиляда от петте хиляди нови затворници бяха вече мъртви. Само по изключение в петдесетината вагона можеха да се намерят по-малко трупове.

Новопристигналите се строяваха заедно с нас на Площада на канчетата и подборът на хората за незабавна екзекуция започваше. При него нямаше никакво значение дали са от новопристигналите или от старите лагерници. Именно в това се криеше смисълът на сутрешното и вечерното преброяване. Негодните за работа сред новопристигналите незабавно се отделяха. Това бяха почти всички деца, старците, жените и болните. Останалите биваха преброявани. Ако се окажеха примерно две хиляди, от старите лагерници се изваждаха същото количество хора. В крайна сметка броят на пристигналите се изравняваше с броя на екзекутираните и по този начин се избягваше пренаселването на гетото. Човек можеше да издържи шест месеца робски труд, понякога повече, но настъпваше денят, когато здравето му се влошаваше и камшикът на Рошман го почукваше по гърдите. И тогава той се отправяше към редовете на мъртвите…

В началото тези мъртъвци се строяваха в колона, която бавно потегляше към горите край града. Латишите наричаха тези гори Викерникер, а германците — Хох, т.е. „Високите гори“. Тук, на поляните сред вековните борове, бяха изкопани огромни открити ями — последното дело на рижките евреи преди ликвидацията им. Под надзора на Рошман латвийските есесовци тикаха хората направо в ямите. Там те получаваха по един куршум в главата, а оцелелите местни евреи засипваха труповете им с тънък пласт пръст. Върху тях хвърляха нови тела и нова пръст и така, докато ямата се напълнеше. После идваше ред на следващата…

В гетото съвсем ясно се чуваше тракането на картечниците, ликвидиращи поредния контингент. Малко след това от хълма се спускаше откритата кола на Рошман…

След като станах капо, всички контакти между мен и останалите лагерници се прекратиха. Нямаше смисъл да обяснявам защо съм постъпил така, нямаше смисъл да им казвам, че един капо повече или по-малко е факт без всякакво значение; че една бройка по-малко в списъка на мъртъвците е нещо съвсем незабележимо, докато един-единствен оцелял свидетел може да промени много неща. Разбира се, не толкова да спаси германските евреи, колкото да отмъсти за тях. Това поне беше аргументът, който непрекъснато си повтарях, но дали действително беше така? Не се ли страхувах от смъртта, за да предприема подобно действие? Както и да е. Скоро страхът престана да има каквото и да било значение. Защото през август същата година се случи нещо, което окончателно уби душата ми, макар външната й обвивка да продължаваше своята упорита борба за оцеляване.

През юли от Виена пристигна голям транспорт австрийски евреи. Сигурно всички са били белязани със знака за „специално отношение“, защото в гетото не докараха никого. Ние изобщо не ги видяхме, тъй като от гарата ги откараха направо във Високите гори и там ги разстреляха. Същата вечер по хълма се спуснаха четири камиона, претъпкани с дрехи, които изсипаха товара си на Площада на канчетата за сортиране. Образува се куп колкото къща, който бавно се трансформираше в отделни купчини от обувки, чорапи, бельо, панталони, рокли, сака, четки за бръснене, очила, зъбни протези, венчални халки, пръстени, шапки и прочие.

Това беше нормалната процедура за всички подлежащи на ликвидиране транспорти. Преди да получат куршума си, всички гости на Хълма на екзекуциите биваха събличани абсолютно голи, а вещите им докарваха тук, в гетото. След сортировката ги изпращаха обратно в Райха. Златото, среброто и бижутата оставаха в лично разпореждане на капитан Рошман…

През август 1942 година от лагера Терезиенщад в Бохемия, където чакаха своето унищожение десетки хиляди германски и австрийски евреи, пристигна поредният транспорт. Новодошлите бяха остригани до кожа още в транзитния лагер и по тази причина жените се различаваха от мъжете единствено по дрипавите си рокли. Една такава жена, застанала на отсрещната страна на площада, привлече вниманието ми. Нещо познато в чертите й накара звънчетата на паметта ми да звъннат за миг, макар че тя беше суха като вейка, прегърбена и постоянно кашляше.

Рошман стигна до нея, потупа я по гърдите с върха на камшика си и продължи по-нататък. Пристъпващите зад него латиши я хванаха за ръцете и грубо я тласнаха към средата на плаца, където чакаха останалите жертви. Болшинството хора от този транспорт не бяха годни за работа и по тази причина подборката се проточи. Това означаваше, че малцина от нас ще бъдат принудени да попълнят бройката. Лично за мен този въпрос стоеше почти академично, тъй като в качеството си на капо имах лента на ръкава и тояга в ръцете. Допълнителната храна ми се беше отразила доста добре. Макар да видя лицето ми, Рошман не показа с нищо, че ме е запомнил. Камшикът му беше разцепвал толкова много лица, че той едва ли беше в състояние да запомни всяко едно от тях.

Една голяма част от избраните през онази лятна вечер жертви беше строена в колона и подкарана от еврейските полицаи към портала. Оттам я поеха латишите и транспортът бавно тръгна да измине последните шест километра на своя живот. Толкова беше разстоянието до Високите гори и смъртта.

Но навън чакаше и фургонът камера. По тази причина от тълпата бяха извадени още стотина души — най-болните и немощните. Аз се готвех да придружа основната група на обречените до портала, когато лейтенант Краузе махна с ръка към мен и още трима-четирима капо, които все още не бяхме напуснали площада.

— Хей, Вие! — ревна той. — Заведете тези тук до „конвоя за Дюнамюнде“!

Изчакахме основната маса да напусне територията на лагера и поведохме стотината накуцващи, кашлящи и пълзящи хора към чакащия камион. Сред тях беше и слабата жена с проядените от туберкулозата гърди. И тя, подобно на всички останали, знаеше къде я водеха. Но отново, като всички останали, с безропотно подчинение се насочи към задната част на фургона. Вратите бяха доста нависоко, а тя беше твърде слаба да се качи. Инстинктивно се обърна към мен, за да получи помощ. И двамата се вкаменихме, гледайки се с невярващи очи.

Зад гърба ми се разнесоха стъпки и двамата капо край вратите на фургона се изпънаха в положение мирно, смъквайки с бързо движение омазнените си кепета. Разбрал, че към нас се приближава есесовски офицер и аз направих същото. Жената продължаваше да ме гледа с немигащ поглед. Човекът зад мен излезе напред. Беше капитан Рошман. Кимна с глава на двамата ми колеги да продължават и втренчи в мен воднистосините си очи. Реших, че вечерта непременно ще бъда бичуван, тъй като бях свалил кепето си с известно закъснение.

— Как се казваш? — неочаквано ме попита той.

— Таубер, господин капитан — отвърнах аз, все така изпънат като струна.

— Струва ми се, че си малко бавничък, Таубер… Не мислиш ли, че тази вечер трябва малко да те пооживим?

Нямаше смисъл да отговарям, присъдата беше прочетена. Очите на Рошман се плъзнаха по фигурата на жената и подозрително се присвиха. После върху лицето му бавно изплува познатата вълча усмивка.

— Познаваш ли тази жена? — попита ме той.

— Да, господин капитан — отвърнах аз.

— Коя е тя?

Не можех да отговоря. Сякаш устата ми беше намазана със силно лепило.

— Да не е съпругата ти? — настоятелно попита той и аз тъпо кимнах с глава. Усмивката му още повече се разшири.

— Таубер, Таубер! — поклати глава Рошман с престорено порицание. — Но къде останаха добрите ни обноски? Помогни на дамата да се качи във фургона!

Продължавах да стоя неподвижно, неспособен да направя каквото и да било движение. Той наведе лицето си към моето и изсъска:

— Имаш на разположение точно десет секунди! В противен случай и ти влизаш с нея!

Бавно протегнах ръка и Естер се облегна на нея. Тази помощ й беше достатъчна, за да се покатери вътре. Двамата ми колеги чакаха да затворят вратата. От височината на платформата тя се обърна и ме погледна. По хлътналите й бузи бавно се търкулнаха две самотни сълзи. Не каза нищо. През цялото време не си разменихме дори и дума. После вратата се затръшна и фургонът бавно потегли. Последното нещо, което видях, бяха очите й, вперени в мен.

Оттогава изминаха двадесет години, но аз все още продължавам да се питам какво ли искаше да ми каже с този последен поглед. Имаше ли в него любов или омраза, отвращение или съжаление, учудване или разбиране? Никога няма да узная това.

Когато фургонът замина, Рошман, все така усмихнат, се извърна към мен.

— Продължаваш да живееш, Таубер — произнесе присъдата си той. — Дотогава докогато решим ние. Но от този миг нататък ти си мъртвец!

Прав беше. В този ден моята душа умря, макар обвивката й да продължаваше да живее. Беше 29 август 1942 година.

След тази дата се превърнах в робот. Вече нищо не ме интересуваше. Не изпитвах нито студ, нито болка. Нищо. Гледах жестокостите на Рошман и другите есесовци, без да ми мигне окото. Бях се изолирал от всичко, което може да развълнува човешкия дух, а тялото ми почти не реагираше на физическите дразнения. Единственото нещо, което продължавах да правя, беше да си отбелязвам всяка подробност от лагерния живот, запечатвайки я в съзнанието си с точността на компютър. Датите върху кожата на краката ми бързо се увеличаваха. Транспортите продължаваха да прииждат, хората продължаваха да бъдат отвеждани във Високите гори или вкарвани във фургона, продължаваха да умират и да бъдат заравяни. Понякога, докато ги съпровождах до портала с тояга в ръка и лента на ръкава, аз се взирах в очите им. Припомнях си стиховете на един английски поет, когото някога обичах. В тях се разказваше за един моряк, осъден да живее и гледа очите на своите другари, обречен да открива в тях проклятието. Но проклятия за мен нямаше, тъй като бях недосегаем дори за чувството на вина. То дойде едва година по-късно. Бях се превърнал в кух мъртвец, осъден да стои на краката си…

Петер Милер чете до късно през нощта. Описанието на невероятните зверства просто го парализираше. На няколко пъти му се наложи да се облегне назад и известно време да диша дълбоко, за да успее да възвърне спокойствието си. После отново се залавяше за дневника.

Малко преди полунощ остави книгата настрана и отиде в кухнята да си направи още кафе. Застана до прозореца и хвърли един поглед към улицата, преди да дръпне завесата. В далечния й край блестеше неонът на „Кафе Шери“, който хвърляше отблясъци към Щайндам. Видя как едно от момичетата, които се навъртат в това заведение да изкарат по някоя допълнителна марка, излиза от входа под ръка с някакъв търговец. Двамата хлътнаха в евтиния пансион на стотина метра по-нататък. Там търговецът щеше да олекне със сто марки срещу половин час механични сексуални упражнения.

Милер дръпна завесата, изпи кафето си и отново се върна към дневника на Соломон Таубер.

През есента на 1943 година от Берлин пристигна заповед труповете във Високата гора да бъдат изровени, а след това унищожени по-качествено — чрез изгаряне или чрез заливане с гасена вар. На думи заповедта беше ясна и лесна, но изпълнението й на практика се оказа извънредно трудна работа. Наближаваше зимата и земята беше станала твърда като камък. Това влоши настроението на Рошман за дни наред, но административните подробности по изпълнението на заповедта ангажираха времето му изцяло и той нямаше миг за нас.

Ден след ден, нарамили лостове и лопати, колоните от новообразувани работни групи маршируваха по посока на хълмовете; след ден над гората се извиваха стълбове черен пушек. За гориво се използваха сурови борови трупи, но почти разложените тела горяха трудно, а работата напредваше бавно. От време на време прибягваха до гасената вар — колкото да покриват всеки отделен пласт тела. После, през пролетта на 1944 година, когато земята омекна, ги заровиха.[3]

Работните групи за изпълнението на тази задача не бяха от гетото и живееха напълно изолирани от останалите лагерници. И те бяха съставени от евреи, но тях ги държаха в един от най-страшните лагери на областта — Салас Пилс. След като заповедта беше изпълнена, тези хора бяха просто оставени да умрат от глад и в резултат на това в този лагер често са били наблюдавани случаи на канибализъм…

През пролетта на 1944 година, след като работата беше в общи линии приключена, ликвидираха гетото. Голяма част от обитателите му (над 30 000 души) бяха отведени в гората и станаха последните приети от нея жертви. Останалите около 5 000 човека бяха транспортирани в лагера Кайзервалд. Гетото беше опожарено, а пепелта — заравнена с булдозери. Всичко, което остана от него, беше равна и мека пепел, простираща се върху стотици декари.[4]

В продължение на още двадесет машинописни страници ръкописът на Таубер описваше борбата му да оцелее в концентрационния лагер Кайзервалд, където е изложен на полугладно съществуване, убийствена работа, болести и жестокостите на лагерната управа. През този период капитанът от СС Едуард Рошман не се споменава никъде, но се предполага, че той продължава да действа в Рига. Таубер описва как в началото на октомври 1944 година есесовците, смъртно уплашени да не попаднат в ръцете на жадните за мъст руснаци, започват спешна подготовка за евакуация от Рига по море. Те решават да вземат със себе си и шепата оцелели концлагеристи, които възнамеряват да използват като разменна монета на територията на Райха.

На 11 октомври следобед пристигнахме в Рига. Конвоят ни, наброяващ едва 4 000 лагерници, беше насочен направо към пристанището. До ушите ни долиташе тътенът на далечната артилерийска канонада — сякаш гръмотевична буря вилнееше някъде там отвъд хоризонта. Известно време се ослушвахме в недоумение, тъй като никой от нас не беше чувал трясъка на ескплодиращите бомби и снаряди. После в замъглените ни от студа и глада мозъци бавно просветна — това бяха руски мини, които експлодираха в покрайнините на Рига.

Пристанището гъмжеше от есесовски войници и офицери. Никога дотогава не бях виждал толкова много от тях на едно място. Май бяха повече дори от нас. Строиха ни в 8 редици до стената на някакъв склад и повечето от нас бяха сигурни, че ще бъдем ликвидирани на място от картечни откоси. Но не било писано това да стане.

Вероятно СС се готвеше да използва нас — шепичката оцелели от стотиците хиляди, ликвидирани в ада на Рига, като алиби за бягството си пред настъпващата съветска армия, а едновременно с това и като пропуск за завръщането си в Райха. Средството за придвижване беше закотвено на кей № 6 — един товарен кораб, останал като по чудо в обкръжения полуостров. Пред очите ни започнаха да товарят стотици ранени германски войници, които лежаха на носилки край един от пристанищните складове.

Малко преди падането на нощта пристигна и капитан Рошман, който впери смаян поглед в суматохата по товаренето. Проумял най-накрая, че пасажерите са ранени войници от Вермахта, той се извъртя към чакащите на опашка санитари и ревна с грозен глас:

— Прекратете!

След това се приближи с едри крачки до мястото за товарене, зашлеви плесница на първия изпречил му се санитар, извъртя се към нас и изкрещя:

— Хей Вие, боклуци! Веднага се качвайте на кораба и започвайте да сваляте ранените! Този кораб е наш!

Ръгани в ребрата от пушките на есесовците, ние бавно се насочихме към трапа. Държали се до този момент настрана, стотици цивилни и униформени есесовци се заблъскаха след нас. Изкачихме се на палубата и се канехме да изпълним заповедта на Рошман, когато откъм кея ни спря друг крясък.

Бях на ръба на трапа и се обърнах да видя какво става.

По кея тичаше един капитан от Вермахта. Той спря на няколко крачки от мен, вдигна глава към хората, които се канеха да свалят на сушата вече натоварените носилки, и извика:

— Кой заповяда разтоварването на тези хора?

— Аз! — отвърна Рошман, приближил се изотзад. — Този кораб е наш!

Капитанът се извърна, извади от джоба си някаква хартия и отвърна решително:

— Този кораб е изпратен да прибере ранените войници! И именно такъв ще бъде товарът му!

След това се обърна към санитарите и им нареди да продължават работата си. Погледнах крадешком към Рошман. Той целият трепереше и аз си помислих, че е изпаднал в ярост. Но още в следващата секунда разбрах, че този човек е изплашен до смърт. Страхуваше се да остане лице в лице с руснаците, които за разлика от нас бяха въоръжени.

— Никой да не мърда! — кресна по посока на санитарите той. — В името на Райха поемам ръководството на кораба!

Без да му обръщат внимание, санитарите продължаваха да изпълняват заповедта на своя капитан. Той стоеше само на два метра от мен и аз спокойно можех да го разгледам. Лицето му беше посивяло от изтощение, а под очите му имаше тъмни торбички. От двете страни на носа му се спускаха дълбоки вертикални бръчки, а брадата му не беше бръсната със седмици. Уверил се, че работата е възобновена, той понечи да заобиколи Рошман и да се върне при своите хора. Откъм струпаните направо върху снега носилки се разнесе ясен глас с типичен хамбургски диалект:

— Браво, капитане! Даде й да се разбере на тази свиня!

Рошман дръпна ръката на минаващия край него военен, завъртя го към себе си и го удари през лицето с облечената си в ръкавица ръка. Хиляди пъти бях виждал как този есесовец бие хората, но този път резултатът беше неочакван дори и за мен. Капитанът разтърси глава от удара, после вдигна юмрук и с пълна сила го стовари върху брадичката на Рошман. Онзи отлетя на няколко метра и се просна по гръб в снега, а от разбитата му устна се проточи тънка струйка кръв. Капитанът му обърна гръб и тръгна към санитарите си.

Рошман измъкна своя люгер, прицели се внимателно между раменете на отдалечаващия се военен и натисна спусъка. При трясъка на изстрела всички замръзнаха по местата си. Армейският капитан потръпна и се обърна. Рошман стреля още веднъж и куршумът прониза гърлото на военния. Тялото му се извъртя и капитанът беше мъртъв преди още да се строполи на кея. При съприкосновението на куршума с гърлото — нещо, което очевидно висеше на верижка около врата му, отлетя на няколко метра и се заби в снега. Изпълнявайки заповедта да хвърля тялото във водата, аз минах край този предмет и внимателно го разгледах. Оказа се, че е медал за храброст, окачен на специален шнур. Никога не научих името на този капитан, но медалът беше рицарски кръст с дъбови листа.

Докато четеше тази част от дневника, вълнението на Милер постоянно нарастваше. Отначало то се превърна в недоверие, после премина през съмненията и накрая вярата му отново се върна — по-силно от всякога. Прочете тази страница десет пъти подред, усещайки как го обзема чувството на сляпа и всепоглъщаща ярост. С усилия на волята си продължи по-нататък…

След това ни наредиха да разтоварим обратно ранените войници. Поставяхме носилките направо на кея, върху който се сипеше пухкав сняг. Аз помагах на едно съвсем младо войниче да слезе обратно по стълбите на трапа. Беше ранено в лицето и очите му бяха превързани с мръсно парче от риза. Беше почти в транс и непрекъснато търсеше майка си. Нямаше повече от осемнадесет години.

Най-накрая всички бяха разтоварени и мястото им заехме ние, лагерниците. Натъпкаха ни в трюмовете на два пъти — първите наблъскаха на дъното, а вторите накараха да скачат направо отгоре им. Бяхме притиснати като сардели и изобщо не можехме да помръднем. След като залостиха люковете над главите ни, дойде ред на есесовците. Капитанът на кораба явно искаше да отплава колкото е възможно по-скоро, за да избегне разузнавателните полети на съветските изтребители, които започваха заедно с настъпването на деня.

След три дни плаване стигнахме Данциг, далеч от фронтовата линия. Това бяха три дни на подскачащ и клатушкащ се ад под нивото на палубата, три дни без хляб и вода. Почти една четвърт от пленниците умряха по време на това пътуване. Никой не повръщаше, защото нямаше какво да се повръща. Но морската болест принуждаваше хората да изхвърлят само жлъчна слуз и това бързо ги обезводняваше. Мнозина умряха от самите пристъпи на болестта, други от глад или студ, трети от задушаване, а четвърти — просто защото бяха изгубили волята си за живот и се оставиха на милостта на смъртта. Най-накрая корабът пусна котва, люковете се отвориха и в смърдящите трюмове нахлу на талази свежият и леденостуден зимен въздух.

Разтовариха ни на пристанището в Данциг, строиха живите, а до тях наредиха труповете на мъртвите. Проверката трябваше да установи дали бройката на пристигналите отговаря на количеството затворници, натоварени в Рига. Есесовците винаги са били крайно прецизни по отношение на бройката.

По-късно разбрахме, че Рига е паднала в ръцете на русите на 14 октомври. Това е станало, докато ние сме били в открито море…

Изпълнената със страдания и болка одисея на Таубер приближавала към своя край. От Данциг натоварили оцелелите лагерници на баржи и ги превозили до концлагера Щутхоф. До началото на 1945 година работили в корабостроителницата за подводници в Бурграбен, като всеки ден ги превозвали дотам и обратно. В Щутхоф още няколко хиляди души станали жертва на глада. Умирали пред очите му, но той самият продължавал да живее.

През януари настъпващите съветски войски обкръжили Данциг. Малко преди това останалите живи лагерници в Щутхоф поели на получилия печална слава „поход на смъртта“. Движели се на запад към Берлин през дълбоки снегове и лют студ. Гонени от тълпи есесовци, тези колони от призраци прекосили цяла Източна Германия. Есесовците се надявали да ги използват вместо пропуск пред Западните съюзници. По пътя мрели като мухи и оставали там, където паднели — обледенени фигури в дълбокия сняг.

Таубер успял да преживее дори и това. Накрая остатъците от колоната, в която се движел, стигнали до Магдебург — едно градче, разположено западно от Берлин. Там есесовците ги зарязали и хукнали да се спасяват. Групата на Таубер била настанена в местния затвор под охраната на смаяните и безпомощни старци от Цивилната гвардия. Неспособни да изхранват своите затворници и ужасени от това, което ги чака, когато Съюзниците открият тези живи мъртъвци, хората от Цивилната гвардия позволили на всеки, способен да ходи, да си търси храна из опустошените околности на града.

За последен път видях Едуард Рошман при проверката, която ни направиха на пристанището в Данциг. Облечен в топли дрехи, той се качваше в някаква кола. Мислех, че повече няма да го видя, но съдбата ни беше отредила още една среща. Тя стана на 3 април 1945 година.

На тази дата бях тръгнал по посока на Гарделеген — едно селце източно от града, и бях успял да изровя малка торбичка картофи в компанията на още трима като мен. Влачехме се обратно по пътя с плячката си, когато една кола профуча край нас и се отправи в западна посока. Малко по-напред колата спря и хората в нея излязоха с очевидното намерение да откупят една каруца с кон от местните селяни. Погледнах към тях просто от любопитство. Бяха четирима — всички офицери от СС, които явно бягаха на запад. До шофьора, нахлузил куртка на ефрейтор от Вермахта, седеше Едуард Рошман.

Не ме позна, защото върху главата си бях нахлузил нещо като калпак от стар чувал за картофи, който ме предпазваше от острия пролетен вятър. Но аз го познах. Нямаше никакво съмнение, че беше той.

И четиримата в колата бяха заети с преобличане, като правеха това дори в движение. Малко преди да изчезнат на запад, от прозорчето изхвърча някаква дреха и тупна в праха. След няколко минути стигнахме до мястото и се наведохме да я разгледаме. Беше куртка на офицер от СС с двойната сребърна светкавица на капитан от Вафен-СС. Есесовецът Рошман вече не съществуваше…

Мирът настъпи двадесет и четири дни след този случай. По това време вече бяхме престанали да излизаме, предпочитайки да стоим гладни зад стените на затвора, вместо да рискуваме живота си на улиците, по които цареше пълна анархия. На 27 април в градчето всичко беше спокойно. Около десет сутринта излязох в двора на затвора и се заприказвах с един от възрастните пазачи. Почти побъркан от страх, този човек в продължение на цял час ми обясняваше, че няма нищо общо нито с Адолф Хитлер, нито с преследването на евреите.

После навън спря някаква кола и вратата се разтресе от тежки удари. Старецът от Цивилната гвардия отиде да отвори. Мъжът, който предпазливо пристъпи напред с готов за стрелба револвер, беше облечен в непозната за мен униформа.

Очевидно беше офицер, тъй като зад него се появи войник с плоска каска и насочена напред пушка. Спрели на вратата, те мълчаливо оглеждаха затворническия двор. В единия ъгъл имаше струпани петдесетина трупа — всичките умрели за последните две седмици, които нямаше кой да погребе. Други полумъртви скелети бяха налягали край стените, подлагайки на бледите слънчеви лъчи своите гноящи и червясали рани.

Двамата мъже се спогледаха, после насочиха погледи към седемдесетгодишния пазач от Цивилната гвардия. Той смутено отвърна на погледа им и отвори уста да изрече онези думички, които вероятно помнеше още от Първата световна война:

— Хелоу, Томи…

Офицерът презрително го огледа, после очите му отново пробягаха по двора, а устните му процедиха на съвсем ясен английски език:

— Ах ти, мръсна свиня!

Аз внезапно се разплаках…

Не зная как успях да се добера до Хамбург, но го направих. Исках да видя дали е останало нещо от предишния ми живот. Не беше. Улиците, на които се бях родил и израснал бяха изчезнали в пламъците на Големия пожар, възникнал вследствие на Съюзническите бомбардировки. Нямаше я сградата на моята служба, нямаше го малкото ми апартаментче…

Англичаните в Магдебург ме настаниха в болница, но аз напуснах по собствено желание и се придвижих към родния град с попътни превозни средства. Когато стигнах там и се уверих, че нищо не е останало, най-накрая не издържах и окончателно рухнах. Прекарах цяла година в болница заедно с други другари по съдба, които бяха докарани тук от лагера Берген-Белцен. През следващата година работих в същата болница като санитар. Грижех се за хора, които бяха по-зле и от мен. Когато напуснах и отидох да си намеря някоя стаичка в Хамбург, имах чувството, че трябва да умра там, в моето родно място…

Дневникът свършваше с два неотдавна напечатани листа, които представляваха нещо като епилог.

Живея в тази стаичка на Алтона от 1947 година насам. Малко след като излязох от болницата, започнах да пиша историята на това, което преживях в Рига.

Но далеч преди да я завърша, стана ясно, че не само аз съм оцелял. Оцелели бяха и други, по-добре информирани от мен хора, по-способни да свидетелстват за всички преживени ужаси. Днес стотици книги словоохотливо описват унищожението до последните подробности, така че едва ли някой ще се заинтересува от моята история. А и аз никога не съм я предлагал на някого за прочит.

Сега се обръщам назад и разбирам, че просто съм губил време и енергия, че моята битка за оцеляване само за да мога да запиша своите свидетелски показания е била безсмислена, тъй като други хора са го направили далеч по-добре от мен. Сега ми се иска да бях умрял в Рига заедно с Естер.

Вече зная, че дори последното ми желание — да видя Едуард Рошман на подсъдимата скамейка, а себе си на свидетелската банка — не може да бъде осъществено.

Понякога се разхождам из старите улички на града и си припомням разни случки от миналото. Но съзнавам, че то никога няма да се върне. Направя ли опит да бъда любезен с дечурлигата в квартала, те ми се подиграват и бягат от мен. Само веднъж успях да поговоря с едно момиченце, което, кой знае защо, не избяга. Но затова пък отнякъде долетя майка му и побърза да го отведе по-далеч от мен. Оттогава рядко разговарям с хората.

Веднъж дойде да ме посети някаква жена. Каза, че е от Службата за репарации и аз трябва да получа някакви пари. Отвърнах, че не искам. Тя беше много настоятелна, твърдейки, че имам право на компенсация за всичко, което са ми сторили. Продължавах да отказвам. Изпратиха друг човек, но отказах и на него. Той искрено се учуди, че един бивш концлагерист отказва да приеме паричната компенсация. Разбрал, че отказът ми нарушава изрядността на счетоводните им книги, аз приех да получавам толкова, колкото ми е необходимо да преживявам. Нищо повече.

Докато бях в английската болница, един лекар ми зададе въпроса защо не се преселя в Израел — държавата, която скоро трябваше да получи своята независимост. Как можех да му обясня? Как можех да му кажа, че след всичко, което направих с Естер, моята съпруга, в Свещената земя няма място за мен? Често си мисля за това и се опитвам да си представя какъв е животът там. Но зная, че не съм достоен да замина.

Дали обаче ще се намери човек, който да ми прочете една заупокойна молитва, ако някога тези редове бъдат прочетени в земята на Израел, земя, която никога няма да видя?

Соломон Таубер Алтона, Хамбург 21 ноември 1963 г.

Петер Милер остави дневника настрана, облегна се в креслото и дълго време остана така — с очи, отправени в тавана, и с димяща цигара в ръка. Малко преди пет вратата се отвори и на прага застана Зиги, която се връщаше от работа. Тя се стресна, като видя, че Петер е още буден.

— Какво правиш толкова до късно?

— Четох — отвърна Петер.

Минути по-късно двамата вече бяха в широкото легло и наблюдаваха как първите проблясъци на новия ден бавно очертават островърхата кула на Санкт Михаелис. Отпусната и доволна като всяка млада жена, току-що преживяла любовна радост, Зиги с наслада се протягаше, докато Милер — мълчалив и разтревожен, продължаваше да съзерцава тавана.

— Е? — обади се Зиги след известно време.

— Мисля — отвърна Милер.

— Личи си. Но за какво?

— За следващия си материал.

Тя се обърна с лице към него.

— Какво си намислил?

Милер се надигна да угаси цигарата си.

— Мисля да открия един човек — отвърна той.

[1] Член на широкоразпространена сред евреите религиозна секта, проповядваща смирение и отшелничество. — Б.пр.

[2] Една от главните молитви в юдейската религия, възхваляваща всемогъществото на Мойсей. — Б.пр.

[3] Чрез тази процедура труповете били почти унищожени, но костите остават. По-късно руснаците откриват в този район над 80 000 скелета. — Б.пр.

[4] През пролетта на 1944 година руснаците предприемат голяма военна офанзива. Фронтът се измества далеч на юг и на запад от Балтийските републики и областта Остланд се оказва окончателно откъсната от райха. Хитлер е ужасно разгневен на своите генерали, които предвиждат подобно развитие на нещата и го молят да изтегли останалите в района 45 дивизии. Той отказва с параноичния си лозунг „Победа или смърт“, обричайки по този начин над 500 000 германски войници на явна смърт. Лишени от муниции, някои от тях действително се сражават докрай, докато други се предават в плен. Само единици от тези пленници, откарани във вътрешността на Русия през тази зима, се завръщат в Германия 10 години по-късно. — Б.пр.

3.

Докато Петер Милер и Зиги потъваха в обятията на съня здраво прегърнати, един огромен лайнер „Коронадо“ на Аржентинските авиолинии прелетя над тънещите в мрак хълмове на Кастилия и се насочи за кацане на мадридското летище Барахас.

На трети ред до прозореца в салона за първа класа седеше един около шестдесетгодишен мъж със стоманеносива коса и акуратно подстригани мустачки.

На света беше известна само една фотография на този човек, направена преди двадесетина години. На нея той беше с къса коса и без мустаци, които да прикриват устата като миши капан и белега от порязване с бръснач върху лявата му скула. Малцината, които бяха виждали тази снимка, едва ли биха я свързали с човека от самолета, тъй като сега косата му беше пусната свободно назад и покриваше челото му, без да бъде разделена на път. Снимката в паспорта съвсем точно отговаряше на новия му външен вид.

В този паспорт пишеше, че приносителят му се нарича сеньор Рикардо Суертес и е гражданин на Република Аржентина. Изборът на това име беше негова малка и горчива шега, напук на целия враждебен свят. Защото „суерте“ на испански означава „късмет“, а на немски късмет е „глюк“. Пътникът през онази януарска нощ всъщност беше Рихард Глюкс, генерал от СС, началник на Главното управление по икономическите въпроси на Третия райх, лично назначен от Хитлер за генерален инспектор на концентрационните лагери. В списъка на най-търсените нацистки престъпници, изготвен от ФРГ и Израел, той фигурираше под номер три — непосредствено след Мартин Борман и бившия шеф на Гестапо Хайнрих Мюлер. Този човек се оценяваше по-високо дори от доктор Йозеф Менгеле — известния сатрап на Аушвиц. В ОДЕССА той беше вторият човек след Мартин Борман, наметнал още през 1945 година мантията на фюрер.

Ролята на Рихард Глюкс в престъпленията на СС е наистина уникална и може да се сравни само с начина, по който той успява да заличи следите си през май 1945-а. Участието му в акцията за унищожение на евреите е по-осезателно дори от това на Адолф Айхман, макар самият Рихард никога да не беше се докосвал до оръжието.

Ако някой от пътниците можеше да научи с кого се вози в един самолет, несъмнено би се учудил от факта, че началникът на един икономически отдел е толкова напред в списъка на търсените нацистки престъпници.

Ако прояви интерес, той би научил, че 95 процента от всички престъпления срещу човечеството, извършени между 1933 и 1946 година, се падат на СС. Осемдесет-деветдесет на сто от тях се падат на два отдела на гореспоменатата организация — Главното управление за сигурност на Райха и Главното управление по икономическите въпроси.

А ако някой реши, че участието на един икономически отдел в толкова много масови убийства е странно, той трябва да се запознае с начина, по който е била организирана тази работа. Крайна цел на поставената пред СС задача е била не само физическото ликвидиране на всички евреи в Европа, а заедно с тях и на повечето славянски народи, но и привилегията на жертвите сами да заплатят за този акт. Още преди откриването на газовите камери есесовците вече са автори на най-масовия грабеж в историята на човечеството.

При евреите заплащането се е осъществявало на три етапа. Първо им заграбват бизнеса, къщите, фабриките, банковите сметки, колите, мебелите и дрехите. След това ги депортират на изток към лагерите на смъртта. Предварително им съобщават, че подлежат на изселване, и им позволяват да вземат толкова багаж, колкото могат да носят — обикновено два куфара на човек. Тези вещи, заедно с дрехите, им ограбват на лагерните плацове.

От багажа на шест милиона души се изземват ценности на стойност милиарди долари, тъй като по онова време европейските евреи пътуват с цялото си богатство. Това с особена сила се отнася за евреите от Полша и източните земи. От лагерите към Германия тръгват цели автоколони, натоварени със златни бижута, диаманти, сапфири, рубини, сребърни украшения, луидори, златни долари и всякакви банкноти. Местоназначението им е едно — Главната квартира на СС. През цялото свое съществуване тази организация взема процент от печалбата. Част от нея, под формата на златни слитъци, върху които печат с двуглавия орел на Райха и двойната мълния на СС, се депозира в различни банки на Швейцария, Лихтенщайн, Танжер и Бейрут след края на войната. Именно тя е базата за огромното състояние, върху което по-късно се изгражда и ОДЕССА. Голяма част от това състояние и до днес се намира под паважа на цюрихските улици, ревниво пазено от алчните и самодоволни банкери, които в този град се срещат в изобилие.

Втората фаза на експлоатацията е свързана с живите тела на жертвите. Те притежават известно количество калории, които трябва да бъдат съответно използвани. В тази фаза евреите се приравняват с русите и поляците, попаднали в плен без пукната пара. Негодните за трудова дейност са били ликвидирани като безполезни. А годните се изпращат за безмилостна експлоатация както в принадлежащите на СС фабрики и работилници, така и в заводите на най-големите германски концерни — „Круп“, „Тисен“ и „Фон Опел“. Имало е и заплащане — три марки дневно за неквалифицирани работници и четири за специалисти. Определението „дневно“ означавало максималното количество труд, което може да се изтръгне от жив организъм в продължение на двадесет и четири часа срещу минимално количество храна. В резултат на това стотици хиляди хора намират смъртта си направо на своето работно място.

Знае се, че СС е била държава в държавата. Тя е притежавала собствени фабрики и работилници, проектантски и строителни организации, цехове за производство и монтаж на резервни части, фабрики за облекло. Тя си произвежда сама почти всичко, от което се нуждае, използвайки труда на робите — хора, които изцяло й принадлежат според един специален декрет на Хитлер.

Третата фаза на експлоатацията е свързана с труповете на умрелите. Хората се изпращат на смърт абсолютно голи и след тях остават цели планини от обувки, чорапи, четки за бръснене, очила, сака и панталони. Остават и косите им, които заминават за Райха и там се използват за пълнеж на филцовите ботуши на армията. Остават и златните корони, изтръгвани от мъртвите с клещи, претопявани и изпращани в Цюрих под формата на златни слитъци. Правени са опити костите да се използват за наторяване, а мазнините — за производство на сапун, но след известно време се преценява, че икономическият ефект от тях е нисък, и те се изоставят.

Отговорник за печалбата вследствие унищожаването на 14 милиона човешки същества е Главното управление по икономическите въпроси на Райха — онова подразделение на СС, ръководено някога от човека, който през тази нощ заемаше място Б-3 в аржентинския пътнически лайнер.

Глюкс не беше от тези, които биха рискували свободата си, затова след войната кракът му изобщо не стъпва на германска земя. А и нямаше нужда от подобен акт. Разполагащ с предостатъчно средства да прекара живота си в Южна Америка сред разкош и охолство, той не се колебае да прави точно това. Вярата му в нацисткия идеал не се разколебава дори след събитията от 1945 година. А това, заедно с високия пост в миналото, му осигурява респекта на укрилите се в Аржентина нацисти, които не след дълго се превръщат в основоположници на ОДЕССА.

Самолетът се приземи без проблеми. Без проблеми преминаха през митницата и неговите пасажери. Отличният испански на пътника от третия ред не направи впечатление на никого, защото той отдавна успяваше да минава за чистокръвен латиноамериканец…

Озовал се пред сградата на летището, той по стар навик нареди на шофьора на таксито да го откара на цяла пряка от хотел „Зурбуран“, където обикновено отсядаше. В центъра на Мадрид той плати сметката, взе си чантата и измина пеш двестата метра, които го отделяха от хотела.

Резервацията му беше направена предварително по телекса, затова той просто се регистрира, качи се в стаята си и влезе в банята за душ и бръснене. В девет нула нула на вратата му се почука три пъти, а след кратка пауза — още два пъти. Той отвори, разпозна лицето на своя посетител и се дръпна да му направи място.

Новодошлият затвори вратата зад себе си, изпъна се и вдигна ръка в милия стар боен поздрав.

— Зиг хайл! — отчетливо прошепна той.

Генерал Глюкс одобрително кимна и отговори с нацисткия поздрав:

— Зиг хайл!

Ръката му посочи едно от удобните кресла и посетителят се отпусна в него. Той също беше германец, бивш офицер от СС, оглавяващ в момента мрежата на ОДЕССА на територията на Федералната република. Гордееше се, че са го повикали в Мадрид за среша с толкова високопоставен ръководител, и беше почти уверен, че тази среща има нещо общо със смъртта на президента Кенеди, за която светът научи тридесет и шест часа по-рано. Оказа се, че е прав.

Генерал Глюкс си наля чаша кафе от подноса със закуската пред себе си, след което внимателно запали голяма хаванска пура.

— Може би сте отгатнали причината за моето внезапно и в известна степен опасно пътуване до Европа — започна той. — Ще премина направо върху въпроса, защото не обичам да се застоявам на този континент по-дълго от необходимото.

Подчиненият му офицер от Германия изпъна гръб в очакване.

— Смъртта на Кенеди е голям шанс за нас — продължи генералът. — И ние несъмнено трябва да се възползваме в максимална степен от създалата се ситуация. Следвате ли мисълта ми?

— По принцип — да, хер генерал — въодушевено отвърна събеседникът му. — Но все още не зная за какво ще стане въпрос.

— Имам предвид тайната сделка за покупко-продажба на оръжие между бандата предатели в Бон и свините в Тел Авив. Чували ли сте за нея? Знаете ли колко танкове, артилерия и други оръжия дори в този миг пътуват от Германия за Израел?

— Да, разбира се.

— Значи знаете и друго — че нашата организация прави всичко възможно да подпомага египетската кауза така, че един ден тази страна да победи в неизбежния военен конфликт.

— Разбира се. В тази връзка вече сме организирали привличането на известен брой немски учени.

— Върху това ще се спра по-късно — кимна генералът. — Сега става въпрос за нашата политика по отношение на максималната информация, която можем да предоставим на нашите арабски приятели относно подробностите на тази предателска сделка. И по този начин те да могат да окажат силен дипломатически натиск върху Бон. Досегашните протести на арабския свят доведоха до създаването на една силна политическа опозиция вътре в Германия срещу сделки от подобен характер. Без да подозира, тази опозиция налива вода в нашата мелница и притиска онзи глупак Ерхард[1] да се откаже от оръжейни доставки за евреите и на правителствено равнище.

— Дотук всичко ми е ясно, хер генерал.

— Отлично. Ерхард все още не е наредил да се прекратят доставките, но вече показва признаци на колебание. Досега най-силният аргумент за привържениците на престъпната сделка беше фактът, че на нея държи лично Кенеди. Знае се, че Ерхард не е отказал нищо на американския президент.

— Да, наистина е така.

— Но Кенеди е мъртъв.

Човекът от Германия се облегна назад и очите му заблестяха от вълнение. Той ясно си представи какви перспективи се разкриват пред него. Есесовският генерал тръсна двусантиметрова пепел в чашата от кафе и насочи горящия край на пурата си към своя подчинен.

— От това следва и главната задача на нашите привърженици в Германия до края на годината — да се настрои общественото мнение срещу тази сделка, да се засилят приятелските отношения на Германия с арабите — нейни традиционни приятели.

— Да, това може да бъде направено — усмихна се широко събеседникът му.

— Наши приятели в египетските правителствени среди ще се погрижат посолствата на всички главни държави в Кайро да бъдат засипани с дипломатически протести — продължи генералът. — Други приятели ще организират демонстрации на арабски студенти и техни симпатизанти на територията на Германия. Вашата задача ще бъде да координирате широкото отразяване на тези акции в печата. Не само във вестниците и списанията, които тайно подкрепяме, но и във всички основни информационни издания. Ще оказвате подкрепа на близки до правителството висши сановници, както и на всички политици, които са против оръжейната сделка.

Веждите на по-младия от събеседниците леко се сбърчиха.

— В днешна Германия никак не е лесно да се създадат антиизраелски настроения — загрижено промърмори той.

— За това не може да става и дума — натърти генералът. — Въпросът трябва да се постави на чисто практическа плоскост — Германия не може да си позволи да настрои осемдесет милиона араби срещу себе си само за да спечели някакви трохи от тази глупаво засекретена сделка. Много наши сънародници, особено дипломатите, биха се вслушали в подобен аргумент. В такава кампания биха могли да се включат някои наши приятели и във Форин Офис. Подобна практична гледна точка е напълно приемлива. За това, разбира се, ще бъдат отпуснати съответните средства. Сега задачата ни е следната — след смъртта на Кенеди наследникът му Джонсън едва ли ще продължи тази подчертано проеврейска политика. Ето защо Ерхард трябва да бъде обект на постоянен натиск на всички възможни равнища, включително и от собствения си кабинет. Така положително ще стигнем до анулиране на подписаните споразумения. Успеем ли да покажем на египтяните, че сме в състояние да влияем върху външната политика на Бон, акциите ни в Кайро ще стигнат небето!

Човекът от Германия кимаше с глава и вече мислено чертаеше плановете на бъдещата кампания.

— Ще бъде изпълнено — каза той.

— Отлично! — похвали го генерал Глюкс.

— Господин генерал, споменахте нещо за работещите в Египет германски учени… — въпросително го погледна събеседникът му.

— А, да, казах ви, че по-късно ще се върна на този въпрос. Те са втората част на плана ни за окончателната ликвидация на евреите. Вие, разбира се, знаете за ракетите в Хелуан?

— Само съм чувал, но без подробности.

— И нямате никаква представа за действителното им предназначение, така ли?

— Е, за някой неща се досещам…

— Не знаете ли, че те могат да пренесат няколко тона силни експлозиви до територията на Израел? — Генерал Глюкс широко се усмихна. — Ако бяхте убеден в това, положително щяхте да сбъркате! Но мисля, че вече е дошло времето да ви обясня защо са толкова жизненонеобходими за нас тези ракети и хората, които ги създават.

Генерал Глюкс се облегна назад, отправи поглед в тавана над себе си и започна да разказва на своя подчинен истинската история на хелуанските ракети.

В първите месеци след войната Египет все още е под управлението на крал Фарук. Хиляди нацисти и бивши есесовци намират сигурно убежище край бреговете на Нил. Сред тях има и известен брой учени. На двама от тях кралят лично възлага разработката на проект за ракетен завод, но малко по-късно е свален от власт с държавен преврат. Германските професори са Паул Гьорке и Ролф Енгел, годината е 1953-та. Начело на Египет застава Гамал Абдел Насър и проектът потъва в забрава. Но разгромът на египетската армия в пясъците на Синай през 1956 година кара новия диктатор да произнесе една страшна клетва — да изтрие от лицето на земята държавата Израел.

През 1961 година, получил твърдия отказ на Москва да му достави тежки ракети, Насър се сеща за проекта на Гьорке и Енгел. Той получава зелена светлина и въпреки ограничените средства двамата професори завършват и пускат в действие само за една година „Фабрика 333“ — първото и единствено в Египет предприятие за производство на ракети, което се намира в градчето Хелуан, северно от Кайро.

Но едно е да пуснеш в действие завод, а съвсем друго — да произвеждаш ракети. Именно по това време е поставено началото на тясното сътрудничество между най-близките съратници на Насър (почти всички с пронацистко минало) и представителите на ОДЕССА в Египет. А бившите есесовци са тези, които разрешават най-големия проблем за Египет в момента — откриването на учени, които да конструират ракетите.

За такива проекти не може да се разчита на помощ нито от Русия и Америка, нито от Англия и Франция. Но ОДЕССА набляга на един очевиден факт — ракетите, от които се нуждае Насър, са близки по конструкция с ФАУ-2 — създаденото преди години от Вернер фон Браун оръжие за обстрелване на Лондон. Много хора от работилия в Пенемюнде екип все още са налице.

Привличането на германските учени започва в края на 1961 година. По-голямата част от тях работят в западногерманския Институт за космически проучвания, чието седалище се намира в Щутгарт. Но те проявяват доста резерви, тъй като Парижкото споразумение от 1954 година забранява на Германия да се занимава с научноизследователска дейност и производство на всякакви технологии в областта на ядрената физика и ракетостроенето. Освен това изпитват хронически недостиг от средства. За много от тези учени предложението да работят в слънчева и топла страна при наличието на щедра финансова помощ е твърде съблазнително. Още повече, че там ще могат да създават истински ракети.

ОДЕССА изпраща специален човек за набиране на кадри в Германия, а той, от своя страна, ползва услугите на бившия сержант от СС Хайнц Круг. Двамата обикалят страната и търсят хора, които биха приели да заминат за Египет и да се заловят с производството на ракетите.

Със заплатите, които предлагат, търсенето им е лесна работа. Сред имената в списъка на наетите учени заслужава внимание това на професор Волфганг Пилц, който непосредствено след войната създава френската ракета „Вероник“ — основа на съвременната аерокосмическа програма на Франция, разработена по личните указания на Де Гол. Професор Пилц заминава за Египет в началото на 1962 година. Друг известен учен в този списък е доктор Хайнц Клайнвахтер, при Насър заминават и бившите сътрудници на Фон Браун — доктор Йоген Заунгер със съпругата си Ирене, докторите Йозеф Язиг и Кирмайер — все известни специалисти по ракетните горива и технологии.

Светът се запознава с първите резултати от техния труд по време на състоялия се в Кайро на 23 юли 1962 година военен парад, отбелязващ осмата годишнина от свалянето на Фарук. Пред ревящата от възторг тълпа бавно преминали две ракети — „Ел Кахира“ и „Ел Зафира“ с обхват съответно 300 и 500 километра. Макар че на практика това били просто два празни метални цилиндъра без гориво и бойни глави, те били първите от замислените 400 ракети, които след време трябвало да полетят към Израел.

Генерал Глюкс млъкна, подръпна от пурата си и се върна към настоящето.

— След като решихме успешно всички въпроси, свързани с производството на корпуса, бойните глави и горивото, пред нас остана най-главният проблем — системата за телеметрично насочване. — Пурата се наклони към събеседника му. — Именно тази система не сме в състояние да осигурим на нашите египетски приятели.

По зла ирония на съдбата не успяхме да убедим нито един от добрите специалисти да емигрира в Египет, макар в Щутгарт и на други места доста хора да се занимават именно със системите за насочване — продължи той. — Доставихме на Насър специалисти по аеродинамика, ракетни двигатели и бойни глави, но нито един по телеметрични насочващи системи. Но ние сме обещали на египтяните ракети и ще си удържим на думата. Президентът Насър е твърдо убеден, че един ден отново ще воюва с Израел, и в това няма съмнение. Той вярва, че победата му може да бъде осигурена от армията и танковите подразделения, но нашата информация не е толкова оптимистична. Египетската армия няма шансове за победа въпреки своята многочисленост. А сега си помислете каква позиция ще си извоюваме, когато закупеното за милиарди долари съветско оръжие бъде разгромено, а войната спечелят ракетите на нашите специалисти. Позицията ни ще бъде непоклатима за години наред! С един удар ще постигнем две изключително важни задачи — вечната благодарност на държавите от Близкия изток, който ще се превърне в сигурен дом за нашите хора за поколения напред, и окончателното ликвидиране на мръсната еврейска държава — последното желание на умиращия ни Фюрер! Това е огромно предизвикателство и затова не трябва да се провалим в никакъв случай!

В очите на по-младия германец се появи страхопочитание и леко объркване, докато началникът му кръстосваше стаята.

— Извинете ме, хер генерал, но нима смятате, че четиристотин бойни глави от среден тип ще бъдат достатъчни за окончателното ликвидиране на евреите? — попита той. — Съгласен съм, че те ще доведат до огромни разрушения, но чак окончателно ликвидиране?

Глюкс се извърна към своя събеседник и на устата му се появи тържествуваща усмивка.

— Зависи какви бойни глави имате предвид! — самодоволно възкликна той. — Нима мислите, че ще прибегнем само до обикновен експлозив за ликвидирането на тези свини? Насър безрезервно прие предложението ни бойните глави на ракетите от типа на „Кахира“ и „Зафира“ да бъдат малко по-особени. Част от тях ще бъдат заредени с концентрат от чумни вируси, а останалата — тази, която ще експлодира високо над израелска територия — ще изсипе над страната известно количество стронций 90. Броени часове по-късно цялото им население ще бъде смъртоносно заразено с чума и лъчева болест. Ето какво сме им приготвили!

Другият зина смаян.

— Фантастично! — прошепна той. — Сега си спомням, че четох някъде за съдебен процес, състоял се миналото лято в Швейцария. Само общи неща, тъй като уликите се пазеха в тайна. Значи всичко е било вярно… Планът е просто брилянтен, хер генерал!

— А и неизбежен, ако ние, хората от ОДЕССА, успеем да оборудваме ракети със системи за телеметрично насочване, които не само ще осигурят изстрелването им в желаната посока, но и експлодирането им на точно определени места. Човекът, който отговаря за всички изследвания в тази област, в момента работи на територията на Федералната република под псевдонима Вулкан. От гръцката митология знаете, че Вулкан е ковачът, който изработва гръмотевиците на боговете.

— Той учен ли е? — учуди се събеседникът му.

— Не, разбира се. През 1955-а му се наложи да изчезне и съвсем естествено се озова в Аржентина. Но ние помолихме вашия предшественик да му изготви фалшиви документи, за да може да остане на германска територия. По-късно му отпуснахме един милион долара от резервите ни в Цюрих и с тях той построи фабрика за прикритие на научните изследвания, с които се занимавахме в момента. Разбира се, всички те бяха изоставени и работата се концентрира единствено върху насочващите системи за ракетите от Хелуан.

В момента фабриката на Вулкан произвежда транзисторни радиоприемници. Просто като прикритие. А в научноизследователската й лаборатория един солиден екип от учени експериментира теленасочващите системи за бъдещите египетски ракети.

— Не е ли по-просто да работят непосредствено в Египет? — попита другият.

Глюкс отново се усмихна и продължи да се разхожда из стаята.

— Именно тук се крие гениалният замисъл на цялата операция — отвърна той. — Вече ви казах, че в Германия има хора, способни да създадат такива системи за насочване. Но те отказват да емигрират. Голяма част от тях работят именно във фабриката на Вулкан, но подписвайки свръхсекретен договор, те живеят с представата, че са се предоставили на разположение на бонското Министерство на отбраната.

Този път представителят от Германия не издържа и скочи на крака. Кафето му се разплиска по килима.

— Велики Боже! — смаяно викна той. — Как е било възможно да се организира всичко това?

— На практика доста лесно. Парижкият договор забранява на Германия всякаква научноизследователска дейност в областта на ракетостроенето. Хората от екипа на Вулкан са подписали клетвена декларация пред съвсем автентичен представител на Министерството на отбраната, който всъщност е един от нашите. С него е бил и генерал, чието лице учените добре помнят от последната война. Всички те са хора, готови да работят за благото на Германия дори в разрез с клаузите на Парижкия договор. Но това съвсем не означава, че биха работили и за Египет. В момента те са убедени, че наистина работят за Германия.

Разходите, разбира се, са огромни. При нормални обстоятелства подобна научноизследователска дейност може да бъде по силите само на някоя от великите държави. Изпълнението на тази програма ще доведе до драстично намаление на нашите секретни фондове. Сега вече, надявам се, разбирате колко важен за нас е Вулкан.

— Естествено — отвърна германският представител на ОДЕССА. — А ще продължи ли програмата, ако с него се случи нещо?

— Не. Той ръководи всичко сам. Притежава еднолично както фабриката, така и свързаната с нея търговска фирма. Той е президент и генерален директор, единствен притежател на акциите, единствен работодател. Само той има право да изплаща заплатите на научните работници, както и да поема огромните разходи по тяхната работа. Никой от учените няма контакти с други служители във фирмата, а последните пък нямат и най-слаба представа за истинската дейност на доста големия отдел за научни изследвания. Работниците и служителите знаят само, че напълно изолираната научноизследователска лаборатория разработва нов тип микровълнови системи, които ще направят истински бум на пазара за транзистори. Секретността се приема като предпазна мярка срещу евентуален промишлен шпионаж. Единственият човек за свръзка между двата отдела на фабриката е самият Вулкан. Изчезне ли той, пропада целият проект!

— Ще ми кажете ли името на фабриката?

Генерал Глюкс се замисли за момент, после кимна и спомена някакво име. Събеседникът му го погледна изумено.

— Но аз познавам тази марка радиоапарати много добре! — възкликна той.

— Естествено, че я познавате. Фирмата е действителна и си произвежда съвсем редовни радиоприемници.

— А генералният директор? Не е ли?…

— Да. Той е Вулкан. Сега вече разбирате колко важен е този човек, колко значителна е работата, която върши. В тази връзка трябва да ви инструктирам допълнително. Ето…

Генерал Глюкс бръкна във вътрешния джоб на сакото си и подаде на своя помощник снимка. Онзи я гледа известно време с объркано изражение на лицето, след което я обърна и прочете написаното върху обратната страна.

— Велики Боже! А аз си мислех, че той отдавна се намира в Южна Америка!

— Напротив — поклати глава Глюкс. — Той е Вулкан. В момента работата му се намира в най-критичната фаза. Което означава, че чуете ли някой да задава въпроси за него, трябва незабавно да… да го обезкуражите. Отправяте му едно-единствено предупреждение и после без колебание прибягвате до терминално разрешение на въпроса. Следвате ли мисълта ми, камерад! Никой, повтарям — никой не трябва да заплашва работата и личността на Вулкан под каквато и да било форма!

Есесовският генерал стана и посетителят му го последва.

— Това е всичко — приключи Глюкс. — Разполагате с всички необходими инструкции.

[1] Става въпрос за канцлера Лудвиг Ерхард, наследил Конрад Аденауер като държавен глава на ФРГ през 1963 година. — Б.пр.

4.

— Но ти дори не знаеш дали е още жив!

Петер Милер и Карл Бранд седяха в ягуара на репортера, паркиран пред къщата на детектива. Петер беше успял да открие стария си приятел само благодарение на факта, че беше неделя, и то по обяд.

— Наистина не зная, но трябва да открия това. Ако Рошман е мъртъв, това слага точка на всичко. Ще ми помогнеш ли?

— Съжалявам, не мога.

— Защо?

— Виж какво, Петер, дадох ти дневника просто за да ти направя услуга. Дадох ти го, защото написаното в него ме шокира и развълнува, дадох ти го просто защото си помислих, че от него можеш да направиш един добър материал. Но и през ум не ми е минавало, че ще тръгнеш да търсиш този Рошман. Защо не си напишеш материала, като просто се позовеш на дневника?

— Защото в него няма материал — отвърна Милер. — Какво да пиша? Внимание, внимание, открих една папка, в която някакъв старец описал патилата си по време на войната, а след това се самоубил с газ. Кой издател ще купи подобна сензация? Мисля, че е потресаващ документ, но това е мое лично мнение. След войната са публикувани стотици мемоари и на хората започва да им писва от тях. Самият дневник не струва пукната пара и едва ли ще се намери редактор или издател в Германия, който да се заинтересува от него.

— Тогава какво ще правиш? — попита Бранд.

— Много ясно — ще организирам интензивно полицейско дирене на базата на този дневник. Едва когато то даде някакви резултати, ще разполагам с годен за продаване материал.

Бранд бавно изтръска цигарата си в пепелника под командното табло.

— Интензивно полицейско издирване няма да има — замислено промълви той, после се обърна към приятеля си и продължи: — Виж какво, Петер. Може и да знаеш всичко в областта на журналистиката, но аз познавам хамбургската полиция. Основната ни задача е да се борим срещу престъпността в този град сега, през 1963 година. Никой няма да ангажира няколко от и без това претрупаните с работа инспектори за търсене на някакъв тип, вършил страхотии преди цели двайсет години, и то в Рига. Това не е актуално.

— Но все пак би могъл да опиташ, нали? — попита Милер.

Бранд поклати глава.

— Не… поне не аз…

— Защо, какво ти пречи?

— Нямам желание да се замесвам в подобни истории. Ти си окей — ерген без ангажименти. Ако искаш, можеш да преследваш и духове. Но аз имам жена и две деца, имам и добра работа, която не възнамерявам да изпусна.

— Но как един такъв въпрос може да навреди на кариерата ти в полицията? Рошман е престъпник, нали? А полицията трябва да преследва престъпниците. Не виждам какъв е проблемът…

Бранд смачка фаса си в пепелника.

— Трудно бих могъл да ти обясня. Но в нашата днешна полиция съществува нещо като отношение, не, по-скоро настроение към подобни неща… И знаеш ли какво вещае то? Вещае, че ако млад и надежден офицер взема прекалено присърце есесовските престъпления, той почти сигурно няма да направи кариера. Нищо не излиза от такъв човек. Искането за издирване на подобен престъпник обикновено се отхвърля, но фактът, че някой го е направил, остава завинаги в архивите. И след това шансовете ти за повишение изведнъж стават равни на нула. Никой не го казва открито, но всички го знаят. Така че, ако искаш да правиш от дневника голям въпрос, ще си го правиш сам. Мен няма да ме броиш.

Милер се облегна назад и хвърли поглед навън.

— Е, хубаво тогава — промълви накрая. — След като нещата стоят така… Но все отнякъде трябва да започна. Остана ли още нещо от Таубер?

— Само някаква бележка. Приложих я към рапорта си за самоубийството. Вероятно е вече в архивата, тъй като случаят е приключен.

— Какво пишеше в нея?

— Нищо особено — отвърна Бранд. — Просто съобщаваше, че сам се лишава от живот… О, май имаше и още нещо… Да, да — завещава всички свои вещи на приятеля си хер Маркс.

— Е, това все пак е нещичко… Къде мога да открия този Маркс?

— Откъде, по дяволите, мога да зная това?

— Искаш да кажеш, че в бележката е пишело „хер Маркс“, и толкова? Без адрес?

— Нищо — тросна се Бранд. — Маркс, и толкоз! Без никакви подробности.

— Той сигурно живее някъде наблизо. Не го ли потърсихте?

— Защо не можеш да проумееш какво ти казвам? — въздъхна Бранд. — Полицията е прекалено затрупана с работа, за да обръща внимание на такива неща. Имаш ли представа колко души с фамилията Маркс живеят в Хамбург? Само в телефонния указател са стотици. Не можем да търсим със седмици твоя хер Маркс! Още повече, че личните вещи на стареца едва ли струват повече от десет пфенинга.

— Значи това е всичко? — попита Милер.

— Всичко. Желая ти успех, ако тръгнеш да търсиш този Маркс.

— Благодаря — отвърна Милер. — Точно това мисля да направя.

После стисна ръката на приятеля си и го пусна да се върне при недовършения си обяд.

На следващата сутрин започна с посещение в къщата на Таубер. Вратата му отвори мъж на средна възраст с мръсни панталони и връв вместо колан, разкопчана на врата риза и небръсната поне три дни брада.

— Добро утро — поздрави Милер. — Вие ли сте хазаинът?

Човекът го огледа от главата до петите и бавно кимна. От него се излъчваше миризма на зеле.

— Преди няколко дни тук се отрови един човек — започна Милер.

— Вие от полицията ли сте?

— Не, от пресата. — Милер извади журналистическата си карта и му я показа.

— Нямам какво да ви кажа — отсече онзи.

Милер пъхна в ръката му банкнота от десет марки и не усети кой знае каква съпротива.

— Искам само да хвърля един поглед на стаята му.

— Вече я дадох на друг наемател.

— А какво стана с вещите му?

— Струпах ги там отзад, в двора. Нямах друг избор.

Купчината вехтории беше захвърлена направо под открито небе и дъждецът бавно я квасеше. От нея все още лъхаше на газ. Съдържаше една стара пишеща машина, чифт износени обувки, стари дрехи, купчина книги и някакъв омачкан шал от бяла коприна, който вероятно имаше нещо общо с еврейската религия. Милер най-внимателно разрови вехториите, но не откри нищо, което да прилича на тефтерче с адреси. Нямаше и нищо друго, което да го насочи към човек на име Маркс.

— Това ли е всичко? — попита той.

— Това е — намусено отвърна хазаинът, застанал на завет под рамката на задната врата.

— Имате ли наемател на име Маркс?

— Не.

— Познавате ли човек с такова име?

— Не.

— А имаше ли някакви приятели старият Таубер?

— Не зная. Виждал съм го винаги сам. Излизаше и се връщаше по всяко време, постоянно нещо шумолеше горе в стаята си. Шантав, ако питате мен. Но наема си плащаше редовно и не ми създаваше неприятности.

— Виждали ли сте го някога с други хора? На улицата например…

— Никога. Май нямаше никакви приятели. И нищо чудно, защото постоянно си приказваше сам. Шантав човек…

Милер си тръгна, решил да поразпита и у съседите. Повечето хора си спомняха, че са виждали старецът да се влачи по улицата с наведена глава, облечен в дълго до коленете палто, с вълнена шапка на главата и стари вълнени ръкавици, от които се подавали пръстите му.

За три дни обиколи всички улици в квартала. Разговаря с бакалина, продавача на зеленчуци и месаря. Отби се в железарията, в бирарията и магазинчето за тютюн, изчака млекаря и пощаджията. В сряда следобед се натъкна на група хлапаци, които ритаха топка срещу стената на някакъв склад.

— Старият евреин ли? — попита главатарят на бандата. — Онзи, лудият Соли?

Момчетиите се струпаха около тях.

— Точно така — потвърди Милер. — Лудият Соли.

— Беше смахнат — обади се един от групичката. — Ей тъй ходеше… — Хлапето сви глава в раменете си, прибра с ръце дрехата около тялото си и направи няколко крачки, като си мърмореше нещо под нос и хвърляше уплашени погледи наоколо. Бандата избухна във весел смях. Друг хлапак блъсна имитатора изотзад и той се просна по очи в прахта.

— Виждали ли сте го да разговаря с някого? — попита Милер. — Или просто да е бил с някого?

— К’во толкова питаш? — изгледа го подозрително главатарят. — Нищо не сме му направили…

Милер извади от джоба си петмаркова монета и небрежно я заподхвърля на дланта си. Осем чифта очи се впериха като омагьосани в меко проблясващото на светлината парче сребро. Осем глави бавно и със съжаление се поклатиха. Милер се обърна да си върви.

— Господине!

Обърна се и видя, че към него се приближава най-дребното момче от бандата.

— Веднъж го видях с някакъв човек — каза то. — Говореха си… Седяха и си говореха.

— Къде?

— Долу, при реката. Там има пейки. Седяха на една пейка и си говореха.

— Колко беше възрастен? Имам предвид онзи, другия.

— Много възрастен. С бели коси.

Милер подхвърли монетата на хлапето с чувството, че жестът му е напразен. Но все пак тръгна към реката и хвърли един поглед към обраслия с трева бряг. Там действително имаше десетина пейки, всичките пусти. През лятото вероятно доста хора седяха тук и гледаха как големите кораби влизат в пристанището на Елба Шаузее, но такова нещо в края на ноември едва ли можеше да се очаква.

Вляво бяха рибарските пристани. Залепени за тях, пет-шест завърнали се от Северно море траулера разтоварваха прясно наловена херинга и скумрия, а други се готвеха да отплават.

По време на войната, още момче, Милер се беше завърнал преждевременно от евакуация в провинцията и всъщност беше израсъл сред развалините. Любимото му място за игра бяха рибарските пристани в Алтона. Харесваше рибарите — груби, но сърдечни мъже, които миришеха на катран, сол и евтин тютюн. После изведнъж си спомни за подвизите на Едуард Рошман в далечна Рига и се запита как е възможно една и съща страна да ражда толкова различни хора.

Мислите му бавно се върнаха към Таубер. Къде ли се е срещнал със своя приятел Маркс? Усещаше, че нещо му се изплъзва, но не можеше да разбере какво е то. Сети се едва когато спря да зареди на една бензиностанция близо до гарата на Алтона. Както често се случва, това стана благодарение на случайно подхвърлена фраза. Човекът на помпите му съобщи, че цената на супера отново е скочила, и добави, просто да се намира на приказка, че напоследък парите не стигат доникъде. След това отиде да върне ресто на Милер, а младежът замислено гледаше в разтворения си портфейл.

Пари… Къде е получавал парите си Таубер? Той не работеше, беше отказал да приеме всякаква компенсация от държавата. Въпреки това е плащал, а и за храна му е оставало нещичко. Беше петдесет и шест годишен, което означава, че не би могъл да получава пенсия по старост. Но в замяна на това спокойно би могъл да получава някаква сума като инвалид от войната и вероятно именно тя е била източник на доходите му.

Милер прибра рестото, включи на скорост и направи широк обратен завой. Насочи се към централната поща на Алтона. Вътре в сградата потърси с очи гишето за изплащане на пенсии и се приближи към него.

— Бихте ли ми казали кога раздавате пенсиите? — попита той жената зад решетъчното прозорче.

— Последния ден на месеца, естествено — отвърна тя.

— Значи в събота?

— В събота почиваме. Този месец ще ги изплащаме в петък, след два дни.

— Това правило отнася ли се за хората с инвалидни пенсии?

— Всички пенсии се раздават в последния ден на месеца.

— Тук, на това гише?

— Да, ако човекът живее в Алтона — отвърна жената.

— В колко часа?

— През цялото работно време.

— Благодаря.

В петък сутринта Милер вече беше на пост край гишето и внимателно наблюдаваше опашката от възрастни хора, която бавно се оформяше пред него. Застанал до противоположната стена на залата, той беше подбрал позицията си така, че хората с пликове в ръце минаваха непосредствено покрай него. Мнозина бяха беловласи, а почти всички носеха шапки. Времето беше сухо, но студено. Малко преди единадесет на вратата се изправи възрастен човек с дълга бяла коса. Той внимателно преброи парите си, после ги напъха във вътрешния джоб на дрехата си и се огледа така, сякаш търсеше някого. Почака няколко минути, после се обърна и си тръгна. На ъгъла спря, огледа улицата в двете посоки и пое надолу към реката по Музеум Щрасе. Милер отлепи гръб от стената и го последва.

Разстоянието до Елба Шаузее беше по-малко от километър. Старецът го измина за двадесет минути. Там той кривна към брега, прекоси тревната площ и седна на една пейка. Милер бавно го приближи изотзад.

— Хер Маркс?

Старецът се обърна, без да прояви каквото и да било учудване. Сякаш всеки ден му се случваше да го разпознават разни младежи в кожени якета.

— Да — тежко въздъхна той. — Аз съм Маркс.

— Казвам се Милер.

Главата на стареца тъжно кимна в знак, че е приел съобщението.

— Да не би да чакате… хер Таубер?

— Точно така — отвърна Маркс, без да проявява каквото и да било учудване.

— Мога ли да седна?

— Моля.

Милер се настани до него и двамата отправиха поглед към Елба. Огромен кораб за насипни товари бавно се плъзгаше по течението на реката. Върху кърмата ясно се разчиташе името му — „Кота Мару“ от Йокохама.

— Страхувам се, че хер Таубер е мъртъв — промълви Милер.

Очите на стареца продължаваха да фиксират отдалечаващия се кораб. Нищо в поведението му не показа, че изпитва изненада или мъка — сякаш всеки ден чуваше такива новини. А може и наистина да беше така.

— Ясно — промърмори той.

Милер му описа с няколко думи случилото се в петък вечерта.

— Май не сте изненадан от самоубийството му — приключи той.

— Не съм — отвърна старецът. — Той беше изключително нещастен човек.

— А знаете ли, че е оставил дневник?

— Да, веднъж ми спомена за него…

— Чели ли сте го?

— Не, той не го даваше на никого. Само ми каза, че има такъв дневник.

— В него описва страданията си в Рига по време на войната.

— Да, той ми каза, че е бил в Рига…

— И вие ли бяхте там?

Човекът извърна тъжните си очи към него и отвърна:

— Не, аз бях в Дахау.

— Имам нужда от вашата помощ, хер Маркс. В дневника си вашият приятел споменава името на един есесовски офицер — Едуард Рошман. Капитан Рошман. Познато ли ви е това име?

— О, да. Той ми е разказвал за Рошман. Живееше единствено благодарение на него. Надяваше се някой ден да се изправи като свидетел на обвинението по време на евентуален съдебен процес срещу Рошман.

— Същото пише и в дневника си. Аз го прочетох след неговата смърт. По професия съм репортер, искам да открия този Рошман и да го предам на правосъдието. Разбирате ли?

— Да.

— Но няма смисъл да го търся, ако вече е мъртъв. Можете ли да си спомните дали хер Таубер е разполагал с някаква информация по този въпрос? Дали Рошман е жив и на свобода?

В продължение на няколко минути Маркс не отделяше поглед от кърмата на „Кота Мару“, която бавно се стопяваше в далечината.

— Капитан Рошман е жив — простичко отвърна той. — Жив и свободен.

— Откъде знаете това? — наведе се напред Милер.

— Таубер го е видял.

— Да, четох за това. Станало е в на началото на април 1945 година.

Маркс бавно поклати глава.

— Не, видял го е миналия месец.

В продължение на няколко дълги минути Милер изчакваше, без да отделя поглед от лицето на стареца, извърнато към водата.

— Миналия месец ли? — развълнувано прошепна накрая той. — А каза ли ви ви къде и как?

Маркс въздъхна и се обърна към него.

— Да. Станало по време на една от обичайните му нощни разходки. Той страдаше от безсъние и често излизаше нощем. На връщане минал покрай Държавната опера точно когато от нея започнала да излиза публиката. Спрял се да погледа. Били все богати хора — мъжете във вечерно облекло, а жените — в кожи и бижута. На ъгъла чакали три таксита. Портиерът задържал пешеходците, докато клиентите му се качвали в тях. Тогава видял Рошман.

— Сред тълпата, която излизала от операта, така ли?

— Да. Качил се в едно от такситата с още двама души и отпътувал.

— Слушайте ме внимателно, хер Маркс. Много е важно. Сигурен ли е бил Таубер, че това е Рошман, а не някой друг?

— Да, каза, че бил напълно сигурен.

— Но той го е виждал за последен път преди цели деветнайсет години. За това време онзи сигурно се е променил. Как е могъл да бъде толкова сигурен?

— Каза, че се усмихвал.

— Какво?

— Рошман се усмихвал.

— И това е имало някакво значение?

Маркс бавно кимаше с побелялата си глава.

— Твърдеше, че видиш ли веднъж усмивката на Рошман, цял живот няма да я забравиш. Той не можеше да опише тази усмивка, но беше сигурен, че ще я разпознае сред милиони други, независимо в коя част на света се намира.

— Разбирам… А вие повярвахте ли му?

— Да. Вярвам, че наистина е видял Рошман.

— Добре, нека приемем, че и аз вярвам в това. Записал ли е номера на таксито?

— Не. Бил толкова смаян, че просто стоял и гледал как колата потегля.

— По дяволите! — не можа да сдържи огорчението си Милер. — Вероятно го е закарала до някой хотел. Ако разполагах с номера, бих могъл да разбера от шофьора къде е отишла веселата компания. Кога ви разказа всичко това хер Таубер?

— Миналия месец, в деня на пенсиите. Тук, на тази пейка.

Милер въздъхна и се изправи.

— Вероятно си давате сметка, че едва ли някой ще повярва на неговата история, нали? — попита той.

Маркс отдръпна унесения си поглед от водата и очите му бавно се вдигнаха към лицето на репортера.

— Да, разбира се — меко отвърна той. — Мисля, че именно по тази причина той е сложил край на живота си…

Вечерта Милер отиде при майка си — така, както правеше всеки петък. Както винаги тя започна да му се кара, че яде твърде малко, пуши прекалено много и никога не поддържа в ред прането си.

Беше ниска и набита петдесетгодишна женица, която така и не можеше да свикне с мисълта, че нейният единствен син е решил твърдо да си изкарва хляба като репортер.

По време на вечерята го попита с какво се занимава в момента. Той й разказа накратко за проучванията си, бегло споменавайки, че има намерение да открие този Едуард Рошман. Майка му изпадна в ужас.

Петер продължи да дъвче, докато пороят от упреци и гневни възклицания се лееше обилно върху главата му.

— Не стига, че постоянно се ровиш в мръсните истории на разни гангстери, ами сега ще се месиш и в нацистките престъпления! — фучеше тя. — Питам се как ли би приел това скъпият ти татко! Наистина се питам…

— Майко! — сепнато я повика Милер, стреснат от внезапно преминалата през главата му мисъл.

— Кажи, скъпи?

— Ти подозирала ли си за всичко това, което есесовците са вършили по време на войната? Мислила ли си някога по този въпрос?

Ръцете й припряно почистваха масата и това беше причината да забави с няколко секунди чакания отговор.

— Ужасни неща! Мръсни неща! След войната англичаните ни показаха един филм за тях… Не искам дори да ги чувам!

Тя излетя от стаята и се насочи към кухничката. Петер стана и я последва.

— А помниш ли, когато заминах на екскурзия в Париж? Беше през 1950-а и аз бях на шестнайсет години.

Тя се замисли за момент пред пълнещия се с вода умивалник и кимна с глава.

— Да, помня.

— Там ни водиха да разгледаме някаква църква, мисля, че беше „Сакре Кьор“. В нея тъкмо приключваше службата в памет на човек на име Жан Мулен. Хората започнаха да излизат и чуха, че разговарям на немски с един от своите съученици. Един от тях се обърна и ме заплю. Ясно помня как храчката бавно се плъзгаше по ревера на сакото ми. Като се върнах у дома, аз ти разказах тази случка. Помниш ли какво ми отвърна тогава?

Госпожа Милер нервно потракваше с чиниите в умивалника.

— Каза, че французите са си такива. Лошо възпитание, каза…

— Те наистина имат отвратителни обноски — отвърна майката. — Никога не съм ги обичала!

— А знаеш ли, мамо, какво сме направили на този Жан Мулен, преди да умре? Не, нито ти, нито татко, нито пък аз, разбира се… Но ние, германците, или поточно Гестапо, което в очите на милиони чужденци е било олицетворение на Германия…

— Не искам да слушам. Стига толкова!

— Но аз наистина не мога да ти кажа това, защото не го знам. Несъмнено то е записано някъде, но въпросът е, че мен ме заплюха не защото съм бил в Гестапо, а просто защото съм германец!

— Би трябвало да се гордееш с това!

— О, аз наистина се гордея, можеш да ми повярваш. Но това не означава, че трябва да се гордея с нацистите, есесовците и Гестапо, нали?

— Никой не прави подобно нещо и аз наистина не виждам смисъл от подобен разговор!

Както винаги нервирана от упорството му, майката избърса ръцете си в кърпата до умивалника и с бързи стъпки се насочи към всекидневната. Милер бавно я последва.

— Опитай се да ме разбереш, мамо — каза той. — Преди да прочета този дневник, аз всъщност не си бях задавал въпроса какво наистина сме правили по време на тази война. Мисля, че започвам да го разбирам едва сега. И затова искам да открия това чудовище, ако все още е налице, разбира се. Такива като него не трябва да избягват възмездието.

Тя седна на дивана и на очите й се появиха сълзи.

— Моля те, Петер, остави ги на мира! Не се рови в миналото, от това няма да излезе нищо добро! Всичко е свършено. Свършено и забравено!

Петер Милер гледаше към часовника над камината, редом с който висеше голяма снимка на убития му баща. Беше облечен в капитанската си униформа и очите му гледаха със своята мила и малко тъжна усмивка — същата, която Петер така добре помнеше от детските си години. Снимката беше направена по време на последната му отпуска.

Петер помнеше баща си съвсем ясно. Особено сега — деветнадесет години по-късно, когато майка му го молеше да не се занимава с хора като Рошман. Помнеше как преди войната, когато беше само на пет годинки, баща му го заведе в зоологическата градина на Хагенбек и му показваше животните едно по едно, като търпеливо четеше подробностите за тях от малките табелки на клетките и правеше героични опити да отговори на пороя от въпроси, с които момчето го заливаше.

Спомняше си как баща му се върна у дома за пръв път, след като го бяха мобилизирали през 1940 година, как майка му плачеше и как той си мислеше, че тези глупави жени плачат, когато трябва да се радват, че татковците на децата им си идват с такива чудесни униформи. Помнеше и онзи злокобен ден през 1944-та — тогава беше вече единадесетгодишен, — когато пред къщата им дойде офицер и съобщи на плачещата му майка, че съпругът й е загинал геройски на Източния фронт…

— Едва ли вече някой се нуждае от подобни ужасни разкрития — продължаваше да го убеждава майка му. — Нито пък от тези страшни процеси, на които излизат наяве толкова отвратителни неща! Дори и да го откриеш, едва ли някой ще ти е благодарен. Напротив — ще те сочат с пръст на улицата, защото никой не иска повече съдебни процеси. Вече е късно за такива неща, Петер. Моля те, синчето ми, трябва да се откажеш! Заради мен!

А той си мислеше за колоните от имена в черна рамка, които вестниците публикуваха всеки ден — винаги равни и еднакви. Мислеше си и за онзи ден в края на октомври, в който прочете краткото и страшно съобщение:

„Загинал за Фюрера и Отечеството — Милер, Ервин, капитан, на 11 октомври, в Остланд.“

Толкова. Нито дума за това къде, как и защо е загинал този капитан. Беше се превърнал просто в едно от десетките хиляди имена, които ежедневно пристигаха от Изток, за да запълват все по-дългите колони с черни траурни рамки. Накрая, очевидно решило, че тези имена заплашват морала на цивилното население, правителството престана да ги публикува.

— Помисли и за паметта на баща си — продължаваше да нарежда майката. — Мислиш ли, че би одобрил синът му да се рови в миналото само за да образува още един процес срещу военнопрестъпник? Мислиш, че точно това би поискал от теб, така ли?

— Да, мути — прошепна той. — Мисля, че точно това би поискал от мен!

После си тръгна.

Докато насочваше колата към Хамбург, усети как в гърдите му заклокочи яростта.

Всички, които познаваха Ханс Хофман, а и немалко от онези, които за пръв път го виждаха, бяха убедени, че това е човек от класа. Наближаващ петдесетте красавец с внимателно сресана и подстригана по последна мода посивяла коса, с добре поддържани ръце, той беше облечен в сив костюм от скъп плат, а под яката му висеше вратовръзка на „Карден“ от тежка коприна. Целият му външен вид издаваше наличието на безупречен вкус, подплатен с много пари.

Този човек едва ли би бил един от най-преуспяващите издатели в Западна Германия, ако външният вид беше единственото му положително качество. Непосредствено след войната Хофман започва да работи с една, купена на старо, ръчна преса, с която печата купоните на английските окупационни сили. През 1949 година основава едно от първите илюстровани седмични списания в страната. Формулата за успеха му беше проста — разкажи историята с максимално сензационен език, а след това я илюстрирай с такива снимки, пред които всички конкуренти ще изглеждат като невинни дечица, на които са подарили първото плюшено мече. И тя му носеше успех. Веригата от осем списания с всеобхватна тематика — от наивни пубертетни истории до блестяща хроника за живота на богаташите и сексуално надарените, бързо го беше направила мултимилионер. Но любимата му рожба си оставаше „Комет“ — списанието за актуална информация и новини от цял свят.

Парите му дадоха всичко, от което се нуждаеше — къща във вид на ранчо в Отмаршен, хижа в планината, вила на морския бряг, ролс-ройс и ферари. Някъде по пътя към успеха се беше сдобил и с една красива съпруга, която обличаше направо от Париж, а тя пък го беше дарила с две прекрасни деца, които рядко имаше време да види. Единственият германски милионер, който си разрешаваше да поддържа постоянен поток от млади и често сменящи се любовници, без да бъде фотографиран от някое клюкарско списание, беше самият той — Ханс Хофман. В допълнение на всичко това той притежаваше и още едно ценно качество — беше изключително проницателен мъж.

В сряда следобед Хофман затвори дневника на Соломон Таубер веднага след като прочете встъпителните страници. Облегна се в креслото си и вдигна очи към младия репортер, настанил се от другата страна на бюрото.

— Добре. Мисля, че се досещам за какво става въпрос нататък. Какво искате?

— Според мен този документ е от особена важност — каза Милер. — В него непрестанно се споменава за един човек на име Рошман — капитан от СС и комендант на рижкото гето. Ликвидирал е повече от осемдесет хиляди мъже, жени и деца. Убеден съм, че е жив и се намира в Западна Германия. Искам да го открия.

— Откъде знаете, че е жив?

Милер му разказа накратко за разкритията си и Хофман леко навлажни устни с език.

— Доста рехави доказателства — каза той.

— Така е, но все пак си струва да ги поразрови човек. Правил съм материали и с по-малко факти.

Хофман си спомни за дарбата на Милер да подлудява официалните власти със своите репортажи и се усмихна. Той с удоволствие ги отпечатваше, разбира се, след като се увереше, че разкритията в тях отговарят на истината. Те винаги вдигаха тиражите му.

— Значи този човек… как му беше името? Ах, да — Рошман… той положително е в списъка на търсените военнопрестъпници. А след като полицията не може да го открие, как ще го откриете вие?

— Нима смятате, че полицията го търси? — отвърна с въпрос Милер.

— Би трябвало — сви рамене Хофман. — За това им плащат.

— Но няма да им навреди и известна външна помощ, нали? Просто да се установи дали още е жив, дали е арестуван и ако е така — каква е по-нататъшната му съдба…

— И тъй, какво искате от мен? — повтори въпроса си Хофман.

— Малък аванс за един опит. Ако нищо не излезе, зарязвам го.

Хофман се завъртя заедно със стола си към огромния панорамен прозорец, зад който се виждаха простиращите се на километри докове със забити в небето кранове и многобройни пристани.

— Това е извън вашата специалност, Милер. Защо изведнъж такъв интерес?

Милер се замисли. Най-трудното в неговия занаят беше да продаде идеята си. Особено за репортер на свободна практика, който непременно трябва да убеждава съответния издател или редактор в качествата на предлагания материал. Читателят идваше най-накрая.

— В тази история има нещо, което ще възбуди интереса на хората. Ако „Комет“ открие престъпник, който се изплъзва от полицейската машина на една цяла държава, това ще бъде истинска сензация. Освен това и читателите несъмнено ще проявят интерес към подобна история.

Отправил поглед към свъсеното декемврийско небе, Хофман мрачно поклащаше глава.

— Грешите. И аванс за такава история няма да получите. Аз мисля, че това е последното нещо на света, от което биха се заинтересували нашите читатели.

— Но случаят е малко по-различен, хер Хофман. Този Рошман не е ликвидирал поляци или руснаци. Вярно е, че е убивал евреи, но това са били германски евреи. Защо хората да не се интересуват от тяхната съдба?

Хофман извъртя обратно стола си, сложи лакти върху писалището и подпря брадичката си с юмрук.

— Вие сте добър репортер, Милер. Аз харесвам начина, по който правите своите материали, защото в него има стил. В допълнение притежавате нюх на ловджийско куче. Ако вдигна тази слушалка тук, аз мога да наема двадесет, петдесет, дори сто души в този град, които ще направят точно това, което бих им поръчал — да напишат репортаж за интересуващото ме събитие. Но сами да напипат интересно събитие не могат. А вие можете. И именно по тази причина получавате много поръчки от мен, ще ги получавате и в бъдеще. Но това, което сега ми предлагате, няма да стане.

— Но защо? Историята е добра!

— Още сте млад, Милер. Затова ще ви кажа едно от основните правила на журналистиката. Половината от този занаят е свързан с написването на добър материал, другата с продаването му. Вие можете да правите първото, а аз — второто. Затова съм тук, а вие — отсреща. Мислите, че всички ще искат да четат материала ви само защото жертвите в Рига са били германски евреи. Аз пък ви казвам, че точно по тази причина никой няма да иска да го чете. Това е последното нещо на света, от което се интересува нашият читател в момента. И докато в тази страна хората купуват вестници и списания съобразно личните си предпочитания, нещата ще си останат такива. А аз им предлагам именно такива издания — предлагам им онова, което ги интересува.

— Но защо не би ги заинтересувала съдбата на един Рошман?

— Още ли не разбирате? Ще ви кажа. Всеки жител на Германия е познавал поне един евреин до началото на войната. На практика никой в тази страна не е имал нищо против евреите, преди Хитлер да дойде на власт. Нашето еврейско малцинство се радваше на едно от най-добрите отношения в Европа. По-добро от това във Франция и Испания, далеч по-добро от това в Полша и Русия, където често стават жестоки погроми.

Началото сложи Хитлер. Той започна да убеждава народите, че евреите са виновни за Първата световна война, за безработицата и всичко лошо в нашето общество. Хората не знаеха на какво да вярват. Почти всеки германец познаваше по един евреин и обикновено този евреин съвсем не беше лош човек или най-малкото беше безобиден. Мнозина имаха и приятели евреи, добри приятели; работодатели евреи, и то добри работодатели; работници евреи, и то добри работници. Те спазваха законите и на никого не пречеха. И изведнъж идва Хитлер, който казва, че за всичко са виновни те.

Когато камионетките започват да ги отвеждат, никой нищо не предприема. Всички се държат настрана и мълчат. Дори почват да вярват на онзи с кресливия глас. Защото хората са устроени по този начин и това с особена сила важи за германците. Ние сме изключително дисциплиниран народ. Това е нашата най-голяма сила, но едновременно и най-голямата ни слабост. Благодарение на дисциплината за кратко създадохме своето икономическо чудо, докато в същото време англичаните се разкъсват от стачки. Но благодарение на същата тази дисциплина тръгнахме след човек като Хитлер, който ни поведе към огромен масов гроб!

Вече изминаха години, но никой не задава въпроса какво е станало с германските евреи. На германеца му е достатъчно неприятно да чете за всичко онова, което се е случило на безличните и никому неизвестни евреи от Варшава, Любляна или Биялисток — хора без образ и име, живели някъде из Полша или Русия. И изведнъж вие искате да им разкажете какво е станало с довчерашните им съседи! Разбирате ли сега? Тези евреи тук — пръстите му почукаха по кориците на дневника, — те са познавали тези евреи, поздравявали са ги на улицата, пазарували са от техните магазини, безучастно са гледали как Рошман ги подкарва, за да се разправи с тях. Мислите ли, че ще искат да четат за всичко това? Според мен едва ли бихте могли да предложите по-малко читаем материал от този.

Ханс Хофман млъкна и се облегна назад в креслото си. Ръката му се пресегна и подбра една от фините пурети в кутията на бюрото, после я запали с тежкия златен „Дюпон“.[1]

Милер седеше неподвижно и асимилираше думите на издателя. Призна пред себе си, че до такива заключения едва ли би стигнал сам.

— Вероятно точно това е искала да ми каже и мама — промърмори накрая той.

— Несъмнено — изръмжа Хофман.

— Но въпреки това страшно ми се иска да открия този мръсник!

— Откажете се, Милер. Забравете тази история. Никой няма да ви благодари за нея.

— Но това не е единствената причина, нали? Имам предвид читателската реакция… Сигурно има и нещо друго…

Хофман внимателно го изучаваше през синкавия дим на пурата, който се виеше към тавана.

— Има — късо отвърна той.

— Страхувате ли се от тях… все още?

— Не — поклати глава издателят. — Просто не искам да си създавам излишни неприятности.

— Какви неприятности?

— Чували ли сте някога името Ханс Хабе? — попита го вместо отговор Хофман.

— Писателят ли? Да, чувал съм го. И какво?

— Преди време, в началото на петдесетте, издаваше едно списание в Мюнхен. Добро списание, защото и той беше отличен репортер като вас. Казваше се „Седмично ехо“. Хабе ненавиждаше нацистите и по тази причина отпечата серия материали, които разобличаваха бивши есесовци, намерили убежище в Мюнхен.

— Какво стана с него?

— С него нищо. Но един ден кореспонденцията му била по-обемиста от обичайното. Половината от нея били писма на рекламодатели, които анулирали поръчките си. Другата половина били покани от банките да се отбие за кратка справка. Когато го направил, му връчили писмено решенията си да прекратят кредита на списанието веднага, още в същата минута. В рамките на седмицата списанието фалира. Сега Хабе пише романи, при това добри романи. Но вече не издава списание.

— И какво би трябвало да правим ние, останалите? Да треперим от страх?

Хофман измъкна пурата от устата си.

— Запазете оценките за себе си, Милер! — гневно каза той. — Навремето мразех онези мръсници, мразя ги и сега! Но аз познавам вкуса на своите читатели и зная, че те не искат дори и да чуят за вашия Едуард Рошман!

— Добре, съжалявам. Но аз все пак ще направя този материал!

— Знаете ли, Милер, ако не ви познавах, щях да си помисля, че влагате нещо лично в цялата тази работа. Никога не позволявайте на личните чувства да влияят върху журналистическата ви работа. Това не е от полза нито за репортажа, нито за репортера, който го прави. А как смятате да се финансирате?

— Имам известни спестявания — отвърна Милер и стана да си върви.

— Желая ви успех — каза Хофман, стана и излезе иззад бюрото си. — Ще ви кажа какво ще направя. Ще ви дам аванс за този материал в деня, в който германската полиция арестува Рошман и го вкара в затвора. Това вече би било новина и следователно може да се тълкува като собственост на обществеността. Реша ли да не го отпечатвам, авансът си остава за вас — плащам от джоба си. Толкова мога да направя. Но докато търсите този човек, моето списание няма нищо общо с вас.

Милер кимна.

— Пак ще се видим — рече той и излезе.

[1] Известна фирма за производство на скъпа мъжка бижутерия. — Б.пр.

5.

Същата сутрин, в сряда, ръководителите на петте отдела на израелското разузнаване провеждаха редовната си седмична среща.

Съперничеството между разузнавателните служби на различни страни отдавна се е превърнало в легенда. В Русия КГБ не може да понася ГРУ, в Америка ФБР помага на ЦРУ само в краен случай. В Британската служба за сигурност цари убеждението, че Специалният отдел на Скотланд Ярд е пълен с тъпи ченгета, които са станали дюстабанлии от постоянното висене по кьошетата, а във френската СДЕСЕ има толкова много мошеници, че специалистите справедливо си задават въпроса на кого всъщност служи тя — на правителството или на подземния свят.

В това отношение Израел е направо късметлия. Всяка седмица шефовете на различните разузнавателни служби се събират на приятелски разговор, провеждащ се без каквито и да било формалности. Това е едно от малкото предимства на държавата, заобиколена отвред с врагове. На тези срещи се поднасят кафе и безалкохолни напитки, атмосферата е изключително спокойна и участниците в нея се обръщат един към друг на малки имена. По този начин се върши много повече работа, отколкото на което и да било официално съвещание с писмен протокол.

За такава среща се беше отправил сутринта на 4 декември шефът на МОСАД и началник на всичките пет разузнавателни служби генерал Мейр Амит. Зад прозорците на неговата дълга черна лимузина лъчите на утринното слънце осветяваха разпръснатите из хълмовете на Тел Авив бели сгради. Гледката беше красива, но генералът не беше в настроение да й се възхищава. В душата му се беше загнездило чувство на дълбока тревога. Причината за нея се криеше в една информация, получена в ранните часове на деня. Сама по себе си незначителна, тя се превръщаше в документ от важно значение, когато се прибавеше към огромната архива, внимателно събирана по един жизненоважен за Израел въпрос — въпроса с производството на хелуанските ракети.

Лицето на четиридесет и две годишния генерал беше безизразно като на професионален комарджия. Докато шофьорът му внимателно обикаляше площад Зина, за да се отправи към северните предградия на столицата, генералът се облегна на удобната тапицирана седалка и се замисли за сглобяваните някъде в покрайнините на Кайро ракети, които вече бяха отнели живота на няколко агенти, а и службата на неговия предшественик генерал Изер Харел…

През 1961 година, далеч преди двете първи ракети на Насър да преминат в тържествен марш по улиците на Кайро, израелската разузнавателна служба МОСАД вече знаеше за тяхното съществуване. След като в Египет пристигна първата секретна шифрограма, „Фабрика 333“ беше поставена под постоянно наблюдение.

В Израел отлично знаеха, че египтяните набират научно-технически кадри с посредничеството на ОДЕССА. Още тогава на тези действия се гледаше с необходимата сериозност, а през пролетта на 1962 година положението се оценяваше като много тревожно.

През май същата година представителят на ОДЕССА в Германия Хайнц Круг осъществява първия си контакт с австрийския физик д-р Ото Йоклек, който живее във Виена. Но вместо да приеме съблазнителното предложение, професорът се свързва с израелците. Разказът му хвърля в тревога Тел Авив. На изпратения да разговаря с него агент на МОСАД Йоклек съобщава за намерението на египтяните да сложат в бойните глави на своите ракети не експлозив, а радиоактивни отпадъци и чумни вируси.

Новината беше от такова значение, че лично шефът на МОСАД генерал Изер Харел — човекът, който отвлече от Аржентина Адолф Айхман, отлетя лично за Виена да разговаря с професора. Там той се увери, че информацията на учения е вярна. Уверение, което се засили след едно съобщение, че правителството в Кайро е закупило от една фирма в Цюрих такова количество радиоактивен кобалт, което надхвърля поне 25 пъти медицинските нужди на страната.

Веднага след завръщането си от Виена Изер Харел иска среща с министър-председателя Давид Бен Гурион. На нея той поддържа становището, че МОСАД ТРЯБВА НЕЗАБАВНО да подеме репресивна кампания срещу работещите в Египет германски учени, както и срещу онези, които се готвят да заминат там. Възрастният премиер изпада в затруднено положение — от една страна, съзнава, че смъртоносните бойни глави на арабските ракети представляват смъртна опасност за нацията, от друга обаче, не му се иска да се лиши от модерните германски танкове и оръдия, които всеки момент трябва да пристигнат. Провеждането на терористични акции на територията на Германия положително ще накара канцлера Аденауер да отстъпи пред настояванията на своите дипломати, голяма част от които са твърди противници на оръжейните доставки за Израел.

В Тел Авив раздвоението по въпроса за оръжейните доставки на ФРГ не е по-малко от това на Бон. Изер Харел има подкрепата на външния министър г-жа Голда Мейр за твърда политика по отношение на германските учени, докато Шимон Перес и представителите на армията изпадат в ужас от мисълта, че могат да бъдат лишени от скъпоценните танкове. Бен Гурион е подложен на силен натиск от страна на тези две фракции.

В крайна сметка той решава да прибегне до компромисно решение — нарежда на Харел да започне дискретна кампания за обезкуражаване на немските учени, склонни да заминат на работа в Египет. Но за съжаление Харел — човек, който ненавижда Германия и всичко германско от дъното на душата си, далеч надвишава дадените му пълномощия.

На 11 септември 1962 година Хайнц Круг изчезва. Предишната вечер е забелязан в компанията на доктор Клайнвахтер — специалист по ракетни двигатели, когото прави опит да завербува, както и на някакъв египтянин с неустановена самоличност. На 11-и сутринта колата на Круг е открита изоставена близо до дома му в едно от мюнхенските предградия. Съпругата му веднага заявява, че той е отвлечен от израелски агенти, но полицията не открива никакви доказателства за подобна теза. Всъщност германецът е похитен от тайна терористична организация, начело на която стои някой си Леон. Омотаното му в тежка верига тяло е хвърлено на дъното на езерото Щарнберг.

Следващият етап на кампанията е насочен срещу германците, които вече работят в Египет. На 27 ноември в Кайро е получен колет от Хамбург, адресиран до професор Волфганг Пилц — същия онзи ракетен специалист, който някога беше работил за французите. Отваря го секретарката му Ханелоре Венда. Резултатът — момичето е ослепено и обезобразено за цял живот от последвалата силна експлозия.

На следващия ден — 28 ноември, във „Фабрика 333“ пристига още един изпратен от Хамбург колет. Но египтяните вече са въвели задължителен преглед за всички пристигащи от чужбина колетни пратки. Опаковката е отворена от пощенски служител в Кайро. Резултатът — пет убити и десет ранени. На 29 ноември от Германия пристига и трети колет, но полицията успява да го обезвреди.

На 20 февруари 1963 година агентите на Харел отново обръщат поглед към Германия. Доктор Клайнвахтер, който все още се колебае дали да замине за Египет, тръгва за дома си от своята лаборатория в Льорах, разположена близко до границата с Швейцария. Изведнъж пътят му е препречен от черен мерцедес. Докторът успява да се хвърли на пода, преди изскочилият от колата човек да изпразни и пълнителя на автоматичния си пистолет в предното му стъкло. След броени часове полицията открива колата на похитителя, но се оказва, че тя е била открадната още същия ден. В жабката й намират лична карта, издадена на името на полковник Али Шамир. След съответните проучвания става ясно, че така се казва шефът на египетските тайни служби. Агентите на Изер Харел са предали пределно ясно посланието си, прибягвайки дори до малко черен хумор.

По това време терористичните действия вече отдавна са на първите страници на германския печат. Но скандалът се разразява с пълна сила благодарение на „аферата Бен Гал“. На 2 март дъщерята на професор Паул Гьорке — същия онзи учен, който пръв приема да конструира ракетите на Насър, получава телефонно обаждане в хамбургския си дом. Мъжки глас й предлага да се срещнат по важен повод в хотел „Тримата крале“, който се намира отвъд границата, в Базел.

Хайди Гьорке информира полицията, която от своя страна уведомява швейцарските власти. В определената за срещата стая се монтира подслушвателна апаратура. По време на разговора двама млади мъже с тъмни очила предлагат на Хайди и по-малкия й брат да убедят баща си да напусне Египет, ако му е мил животът. Проследени до Цюрих и арестувани още същата вечер, двамата са изправени пред Кантоналния съд в Базел на 10 юни 1963 година. Назрява международен скандал, тъй като се установява, че ръководител на двамата младежи е Юсеф Бен Гал, гражданин на Израел.

Процесът следва нормалния си ход. Професор Йоклек дава показания за бойните глави на ракетите, които трябва да бъдат заредени с острозаразни вируси и радиоактивни отпадъци. Съдебният състав изпада в ужас. Извличайки максимална облага от създалата се конфузна ситуация, правителството на Израел решава да направи публично достояние плановете на Египет за геноцид над неговия народ. Шокирани, съдебните заседатели единодушно оправдават обвиняемите.

Но в Израел е настъпило времето за разчистване на лични сметки. Макар Бен Гурион да получава личното обещание на Аденауер германското участие в производството на хелуанските ракети да бъде прекратено, израелският премиер е унизен от този международен скандал. Той яростно обвинява генерал Изер Харел за превишаване да дадените му пълномощия. Харел се защищава не по-малко разпалено, а след това си подава оставката. За негова огромна изненада Бен Гурион я приема и с това за пореден път доказва, че в Израел няма незаменими хора, дори когато става въпрос за най-висшия ръководител на разузнаването.

Същата вечер Харел провежда дълъг разговор с близкия си приятел генерал Мейр Амит — по това време началник на военното разузнаване. Амит и до днес помнеше дословно този разговор, помнеше и потъмнялото от гняв лице на другаря си, когото в някои среди наричаха „Изер Грозни“ поради руския му произход. Това стана на 20 юни 1963 година.

— Искам да те уведомя, скъпи приятелю — му каза тогава Харел, — че от този момент нататък Израел изоставя провежданата досега политика на възмездие. Нещата преминаха в ръцете на политиците и по тази причина аз си подадох оставката. Предложих за мой заместник да бъдеш назначен ти и вярвам, че молбата ми ще бъде удовлетворена.

Специалната правителствена комисия, която отговаря за дейността на израелските разузнавателни служби, действително удовлетворява тази молба. В края на юни генерал Мейр Амит е официално назначен на поста ръководител на израелските разузнавателни служби.

Но идва и последният час на Бен Гурион. Ястребите в правителството, водени от Леви Ешкол и външната министърка Голда Мейр, го принуждават да подаде оставка. На 23 юни 1963 година министър-председателският пост се поема от Ешкол, а Бен Гурион се оттегля в своя кибуц в сърцето на пустинята Негев и ядосано поклаща побелялата си глава. Все пак той запазва мястото си като член на Кнесета.

Макар че новото правителство отстранява Бен Гурион, то не възнамерява да върне на Изер Харел отнетия пост. Вероятно там преобладава мнението, че Амит ще бъде по-сговорчив от избухливия Харел, който още приживе се радва на легендарна популярност сред народа.

Последните заповеди на Бен Гурион също остават в сила, включително инструкциите му към генерал Амит — на всяка цена да се избягват скандалите във Федералната република по въпроси, свързани с ракетните специалисти. Лишен от избор, генералът насочва своята терористична кампания към онези германски учени, които вече се намират на египетска територия.

Тези учени живеят в предградието Меади на северния бряг на Нил, на около петнадесет километра от центъра на Кайро. Мястото е приятно, но претъпкано с войници от египетските сили за сигурност. Германците са почти затворници в златните си клетки. За да се добере до тях, Адам прибягва до услугите на главния израелски агент в Египет — собственика на школата за езда Волфганг Лутц, който от септември 1963 година нататък приема твърде рисковани операции. Естествено, всичко това води до неговото разкриване, което става шестнадесет месеца по-късно.

Есента на 1963 година се превръща в истински кошмар за германските учени, вече здравата раздрусани от серията бомбени атентати. В сърцето на Меади, обградени от плътния кордон на египетските сили за сигурност, те започват да получават заплашителни писма, подадени от Кайро.

Получател на едно от тях е доктор Йозеф Айзиг. В него с абсолютна точност се описват както жената и децата му, така и работата, с която се занимава. В заключение му се предлага незабавно да напусне Египет и да се завърне в Германия. И останалите учени получават писма с подобно съдържание. На 27 септември едно такова писмо избухва в ръцете на доктор Кирмайер. За много германци това е последната капка, която прелива чашата на търпението. В края на септември в Германия се завръща доктор Пилц, вземайки със себе си нещастната фройлайн Венда.

Последват го и други, а побеснелите египтяни са безсилни да ги спрат. Те просто не са в състояние да ги предпазят от заплашителните писма.

Мъжът, който се возеше на задната седалка не черната лимузина през онази ясна зимна утрин, знаеше отлично кой е авторът на тези писма — неговият главен агент в Египет, германецът с нацистко минало Волфганг Лутц. Той изпращаше и писмата-бомби.

Но този мъж знаеше и друго — ракетната програма на Египет продължава да действа. Току-що получената информация недвусмислено потвърждаваше това. Очите му отново се спряха върху разшифрованото съобщение. В него се казваше, че в лабораторията по заразни болести на Медицинската академия в Кайро е изолиран изключително опасен вирус — разновидност на този, който причинява черната холера. В допълнение тази лаборатория съвсем наскоро е получила десетократно увеличение на бюджета си за изследователска дейност. Тази информация не оставяше никакво съмнение, че въпреки скандала след процеса Бен Гал през миналото лято египтяните са твърдо решени да доведат докрай своята програма за геноцид над израелското население.

Ако Хофман можеше да го види, положително би станал морав от яд. Напускайки мансардния кабинет, Милер взе асансьора до петия етаж и се отби да види юридическия кореспондент на списанието Макс Дорн.

— Току-що разговарях с хер Хофман — съобщи той, докато се отпускаше в креслото пред бюрото на колегата си. — Нужна ми е известна информация. Имаш ли нещо против да ми дадеш за малко на заем прекрасния си мозък?

— Казвай — кимна Дорн, приемайки, че Милер е получил задача да пише някакъв нов материал за „Комет“.

— Кой се занимава с разследването на военните престъпления в страната?

— Военните престъпления ли? — учуди се Дорн.

— Именно. Искам да зная кои държавни учреждения разследват извършеното в окупираните от Райха страни по време на войната и едновременно с това издирват и предават на правосъдието лицата, виновни за масови убийства.

— О, сега ми е ясно. По принцип това са различните поделения на Главната прокуратура, които имат пълна самостоятелност в съответните провинции.

— Искаш да кажеш, че всички те се занимават с това?

Стъпил на познат терен, Дорн спокойно се облегна в креслото си.

— Федералната република е разделена на шестнайсет автономни провинции — започна той. — Всяка от тях си има столица със съответна Главна прокуратура. Вътре в тази прокуратура съществува специален отдел, отговарящ за разследванията на това, което на официален език наричаме „особено тежки престъпления, извършени по времето на нацизма“ Всяка провинциална столица получава определена „порция“ от бившите окупирани територии и отговаря за разследване на извършените там престъпления.

— Например?

— Ами например всички престъпления на нацистите и есесовците в Италия, Гърция и Полска Галиция се разследват от прокуратурата в Щутгарт. Най-големият лагер на смъртта — Аушвиц, попада под юрисдикцията на Франкфурт. Може би знаеш, че през май там започва голям процес срещу двайсет и двама бивши есесовци от лагерната охрана. По-нататък концлагерите Треблинка, Хелмно, Собибор и Майданек се разследват от Дюселдорф — Кьолн. Мюнхенската прокуратура отговаря за Белцек, Дахау, Бухенвалд и Флосенбург. Голяма част от престъпленията в Съветска Украйна и полската област Лодз се падат на Хановер. И така нататък…

Милер кимна, записвайки си тази информация.

— А кой отговаря за престъпленията в трите балтийски държави? — попита той.

— Хамбург — отвърна Дорн, без дори да се замисля. — А заедно с тях и за областите Данциг и Варшава.

— Хамбург ли? — учуди се Милер. — Искаш да кажеш тук, прокуратурата в нашия град?

— Да. Защо?

— Защото се интересувам от Рига.

— Ясно — изкриви лицето си Дорн. — Германските евреи. Е, това действително е работа на нашата Главна прокуратура.

— Означава ли, че ако някой е бил арестуван или даден под съд за извършени в Рига престъпления, това е трябвало да стане тук, в Хамбург?

— В случай на съдебен процес — да — отвърна Дорн. — Но арест може да бъде извършен навсякъде.

— Как се процедира при арестите?

— Съществува списък, който наричат „Книга на издирваните лица“. В него е регистриран всеки търсен от закона престъпник с трите си имена и датата на раждане. Обикновено Главната прокуратура, в чиято област даден индивид е извършил своите престъпления, се заема с подготвителна работа, която някога трае години, преди да стигне до заповед за арест. Когато са готови, нейните хора изпращат искане до полицията на провинцията, в която живее индивидът, с молба за извършване на арест. Двама детективи отиват да го докарат. Ако бъде открит някой особено търсен престъпник, него първо го арестуват, а след това уведомяват съответната прокуратура. И тя изпраща свои хора да го приберат. За съжаление повечето от едрите риби рядко рискуват да живеят под истинските си имена.

— Така е — съгласи се Милер. — А имало ли е някога процес срещу човек, който е вършил престъпления в Рига?

— Не си спомням — отвърна Дорн.

— Може би ще се намери нещо в справочната библиотека, а?

— Положително. Стига събитието да е станало след 1950 година — тогава, когато основахме картотеката си.

— Имаш ли нещо против да хвърлим по едно око?

— Няма проблеми.

Библиотеката, помещаваща се в приземието, се обслужваше от петима архивари в сиви престилки. Площ от почти половин акър беше изцяло запълнена от високи стелажи, върху които бяха подредени всички видове справочна литература. Край стените се издигаха стоманени шкафове с чекмеджета, върху които имаше етикети с описание на съответните папки, които лежаха вътре.

— Какво искаш? — попита Дорн, видял, че към тях се приближава главният архивар.

— Рошман, Едуард — отвърна Милер.

— Разделът за персонална индексация — каза човекът и ги поведе край една от стените. Стигнаха до шкаф, върху който бяха изписани буквите РОА-РОШ, и служителят издърпа съответното чекмедже.

— Няма нищо за Едуард Рошман — каза той след кратко прехвърляне на папките.

Милер се замисли.

— А имате ли нещо, което е свързано с военните престъпления? — попита той.

— Военни престъпления и процеси срещу военнопрестъпници — кимна библиотекарят. — Насам, моля.

Изминаха стотина метра, изцяло запълнени с шкафове, преди отново да се спрат.

— Търсете на „Рига“ — каза Милер.

Библиотекарят взе сгъваема стълба и се изкачи по нея. След малко слезе с червена папка в ръка. Върху етикета пишеше „Рига — процеси срещу военнопрестъпници“. Милер я пое от ръцете му и я разтвори. Вътре имаше само две вестникарски изрезки, малко по-големи от пощенски марки. И двете бяха от лятото на 1950 година. Едната съдържаше информация, според която трима войници от войските на СС били дадени под съд за зверства, извършени в периода 1941–1944. В другата пишеше, че същите трима са получили дългосрочни присъди. Едва ли ще са били толкова дълги, тъй като осъдените щяха да бъдат на свобода към края на 1963 година.

— И това е всичко, така ли? — учуди се Милер.

— Да — отвърна библиотекарят.

Младежът се извърна към Дорн.

— Нима искаш да кажеш, че местната прокуратура е харчила парите на данъкоплатците цели петнайсет години, за да произведе тези две пощенски марки?

Дорн беше от хората, които хранят безрезервна вяра в органите на държавната власт.

— Убеден съм, че са направили всичко, което е било по силите им — с достойнство отвърна той.

— Аз пък се чудя дали наистина е така — изрази съмнение Милер.

Два етажа по-горе се сбогуваха и Милер излезе на улицата, мокра от ситния дъждец.

Главната квартира на МОСАД се помещаваше в една съвсем незабележителна сграда в северните покрайнини на Тел Авив. Дори хората, които живееха непосредствено до нея, не знаеха нищо за главните й обитатели. Входът на подземния паркинг беше заобиколен от съвсем обикновени на външен вид магазини. На партерния етаж се помещаваше филиалът на някаква банка, а в преддверието, още преди човек да стигне до остъклените врати на банката, се забелязваше вратата на един също така обикновен асансьор. На табелката до тази врата бяха изписани фирмите на няколко търговски кантори и молбата за информация да се обръщат към портиера.

Според надписите в този блок имаха кантори няколко търговски компании, две застрахователни дружества, една проектантска къща, някаква фирма за инженерни консултации и една вносно-износна централа, заемаща последния етаж на сградата. Консултации за всички фирми без тази на последния етаж можеше да получи всеки, но всяко любопитство относно дейността на вносно-износната централа се посрещаше с мълчание. Защото именно тази централа действаше като прикритие на МОСАД.

Помещенията, в които се събираха шефовете на израелското разузнаване, бяха голи и хладни, с боядисани в бяло стени и дълги заседателни маси. Покрай стените бяха наредени множество столове. На заседателните маси сядаха само петима ръководители на отделните тайни служби, а столовете покрай стените се използваха от сътрудници и стенографи. Тук рядко влизаха външни хора и това обикновено ставаше само за да се изслуша някоя информация от особена важност. Всички заседания се квалифицираха като строго секретни.

Начело на масата сядаше директорът на МОСАД. Основана през 1937 година, тази организация се наричаше „Мосад Алиях Бет“ — или „Организация за вторична емиграция“. Тя е първият разузнавателен орган на Република Израел, като основната й задача по онова време е да осигурява безопасно преселване на европейските евреи в палестинските земи.

След основаването на Израел през 1948 година тя става най-важният разузнавателен орган на страната, а нейният директор автоматически се назначава за главнокомандващ всички тайни служби.

Вдясно от директора сяда шефът на АМАН — военното разузнаване, чиято главна задача е да държи в течение правителството за боеготовността на външните врагове. По онова време човекът, заемащ този пост, се казваше генерал Аарон Ярив.

Вляво беше мястото на директора на ШАБАК — организация, която често и погрешно назовават „Шин Бет“. Това е съкращение от словосъчетанието „шерут битахон“, което на иврит означава „служба за сигурност“. Пълното наименование на този орган, имащ задачата да контролира сигурността вътре в страната, е „Шерут Бичон Клали“ и именно от тези три думи се образува съкращението ШАБАК.

До описаните двама мъже се настаняват и последните членове на компанията. Единият е генерален директор на Отдела за проучване към Министерството на външните работи, чиято единствена задача е да следи и анализира политическата ситуация в арабските столици — задача от жизненоважно значение за сигурността на Израел. Другият е директор на едно учреждение, което се занимава със съдбата на евреите в онези страни, в които те са подложени на преследване. Това са всички арабски държави и всички страни от комунистическия блок. За да не се получи преплитане на задължения и отговорности, всяка седмица тези ръководни фигури сядаха на масата и координираха своите действия.

Присъстваха и двама наблюдатели — генералният инспектор на полицията и директорът на Специалния отдел — изпълнителния орган на ШАБАК в борбата срещу тероризма в страната.

През онзи ден съвещанието вървеше съвсем нормално. Обсъжданията започнаха веднага след като Мейр Амит се настани на председателското място. Сензационната си новина генералът запази за накрая. Когато я съобщи, в стаята настъпи мъртво мълчание. Всички присъстващи, включително и наредените край стените сътрудници, съвсем ясно си представиха как, попаднала под ударите на бойните глави със смъртоносни вируси и радиоактивни отпадъци, родината им се гърчи в смъртна агония.

— Няма съмнение, че основната ни задача е да попречим на изстрелването на тези ракети — обади се най-накрая шефът на ШАБАК. — След като не можем да предотвратим производството им, следва да намерим начин да ги неутрализираме, преди да излетят.

— Съгласен съм — кимна Амит, сговорчив както винаги. — Но как?

— Като ги ударим! — изръмжа Ярив. — Като ги ударим с цялата си налична мощ! Изтребителите на Езер Вайцман могат да сравнят със земята тази „Фабрика 333“ още при първия си набег!

— Което ще означава нова война, и то в момент, в който нямаме с какво да я водим! — възрази Амит. — За да победим Египет, са ни нужни значителни нови доставки от самолети, танкове и оръдия. Според мен, господа, всички сме единодушни по въпроса, че войната е неизбежна. Насър е твърдо решен да ни нападне. Но той ще направи това само когато бъде напълно готов. А в случай, че му наложим войната сега, в този момент, той положително ще се окаже по-подготвен от нас, защото разполага със значително количество руско оръжие.

Отново настъпи мълчание. След известно време думата взе шефът на Отдела за проучване към Външно министерство.

— Според информацията, с която разполагаме, Кайро ще е готов за война, включително с новите ракети, в началото на 1967 година.

— Дотогава ние ще получим своите танкове и артилерия — отвърна Ярив. — Както и новите френски изтребители.

— А те пък ще разполагат с хелуанските ракети. Четиристотин на брой. Господа, тук разрешението може да бъде само едно — докато ние се готвим за поредната война с Насър, той ще пръсне ракетите си в силози из цялата територия на Египет и ще ги направи недосегаеми за нас. Ако това стане, ние ще трябва да имаме готовност да унищожим не деветдесет процента от тях, а всичките, до последната бройка! А това ще бъде невъзможно дори за пилотите на Езер Вайцман.

— Следователно трябва да ги взривим още докато са в Хелуан! — решително заяви Ярив.

— Съгласен съм — кимна Амит. — Но това трябва да стане, без да се прибягва до открити военни действия. Което означава, че трябва да принудим германските учени да се оттеглят, преди да са си свършили работата. Не забравяйте, че изследователската дейност е към своя край. Разполагаме най-много с шест месеца. След този срок германските учени губят своето значение. Разполагащи с всички конструктивни детайли, египтяните ще бъдат в състояние и сами да си произвеждат ракетите. Ето защо реших да започна кампания срещу работещите в Египет учени, за хода на която своевременно ще ви информирам.

Отново настъпи мълчание. В главите на всички присъстващи се въртеше един и същ въпрос. Зададе го на глас един от представителите на Външно министерство:

— Не можем ли отново да ги обезкуражим още на германска територия?

— Не — поклати глава генерал Амит. — При създалата се политическа ситуация това е изключено. Заповедите отгоре си остават непроменени — никакви демонстрации на сила във Федералната република. От този момент нататък ще търсим ключ за разрешаване на проблема с хелуанските ракети вътре в самия Египет и никъде другаде.

Началникът на МОСАД генерал Мейр Амит беше от хората, които рядко грешат. Но този път сбърка. Защото ключът към проблема с хелуанските ракети се намираше в една фабрика, разположена именно на територията на Федералната република.

6.

Милер изгуби цяла седмица, за да си уреди среща с началника на Отдела за разследване на военните престъпления към Хамбургската главна прокуратура. Подозираше, че източник на тези трудности е Дорн, който явно беше разбрал, че Хофман не му е поставял никакви задачи.

Човекът, с когото се срещна, беше нервен и напрегнат.

— Искам да знаете, че приех да се срещнем само защото настояванията ви преминаха всякакви граници! — агресивно започна той.

— Много мило от ваша страна — окуражително му се усмихна Милер. — Интересувам се от един човек, чиято дейност сигурно е обект на интензивни разследвания от ваша страна. Името му е Едуард Рошман.

— Рошман? — озадачено го погледна юристът.

— Точна така. Капитан от СС, комендант на рижкото гето от 1941 до 1944 година. Искам да зная дали е жив, а ако не е — къде е погребан. Искам да зная дали сте го открили, арестуван ли е, изправян ли е някога пред съд. И къде се намира в момента, ако всичко изброено дотук не е направено.

Юристът го гледаше потресено.

— Милостиви Боже! — възкликна той. — Не мога да ви отговоря!

— Защо? Този въпрос вълнува нашата общественост, при това я вълнува дълбоко!

Онзи успя да възстанови част от самообладанието си.

— Едва ли е така — спокойно каза той. — Иначе бихме били затрупани със запитвания. На практика вашето запитване е първото от страна на… обществеността, доколкото си спомням.

— Всъщност аз съм представител на печата — поясни Милер.

— И тъй да е. Опасявам се обаче, че дори като такъв ще получите толкова информация, колкото всеки друг представител на обществеността.

— По-точно?

— Страхувам се, че сме лишени от правото да разпростаняваме информация относно хората на нашите разследвания.

— Това едва ли може да се приеме за окуражително начало — оплака се Милер.

— Хайде, хайде, хер Милер. Полицията също едва ли би ви дала достъп до хода на своите разследвания по някой криминален случай.

— Напротив, аз непрекъснато получавам такава информация. Например бюлетините за предстоящо извършване на арести. Полицията често споделя с печата своята информация особено по отношение моментното състояние на някой заподозрян — жив ли е, мъртъв ли е, къде се намира и прочие. Това им помага да поддържат контакти с обществеността.

Юристът пусна една тънка усмивка.

— Убеден съм, че ролята ви в хода на този процес е важна — каза той. — Но нашият отдел няма практика да публикува подобна информация. — Изглежда, реши, че най-накрая е намерил опорната си точка, защото побърза да продължи: — Представете си какво би станало, ако търсеният от нас престъпник научи докъде е стигнало нашето разследване — та той просто ще изчезне!

— Това може би е вярно — поклати глава Милер. — Но според някои документи вашият отдел е изправил пред съда само трима войници, служили някога като охрана на рижкия концлагер. Това е станало още през 1950 година, което означава, че тези хора най-вероятно са били арестувани още от англичаните и оттам са били прехвърлени на вашия отдел. Следователно търсените от вас престъпници едва ли ще си направят труда да изчезнат…

— Това е едно съвсем произволно умозаключение от ваша страна!

— Добре. Приемам, че разследванията ви напредват. Но моето любопитство едва ли би им навредило. Просто ми кажете дали се занимавате с Едуард Рошман и къде се намира в момента той.

— Единственото, което мога да ви кажа, е, че въпросите от компетентността на нашия отдел се намират в процес на перманентно разследване. Повтарям — перманентно! Моля да ме извините, хер Милер, но нищо повече не мога да направя за вас.

Той се изправи и Милер го последва.

— Внимавайте да не се пресилите — посъветва го младежът и му обърна гръб.

Изтече още една седмица, преди Милер да бъде напълно готов за действие. Прекара я предимно у дома и предимно в четене. Запозна се изцяло или частично със съдържанието на шест книги върху проблемите на войната, водена на Източния фронт, както и върху проблемите със създадените лагери в окупираните територии. За съществуването на „Комисия Ц“ научи от служителя в кварталната библиотека.

— Седалището й е в Лудвигсбург — съобщи на Милер той. — Четох за нея в някакво списание. Пълното й наименование е „Централна федерална комисия за изясняване на тежки нацистки престъпления“. Твърде сложно наименование, затова хората я наричат просто „Централ Щеле“ или още по-кратко — „Комисия Ц“. Това е единствената организация в страната, която преследва нацистите на национално, а дори и на международно равнище.

— Благодаря ви — рече Милер и стана да си ходи. — Ще видя с какво могат да ми помогнат там.

На следващата сутрин отиде в банката, издаде един чек на хазаина си за покриване на наема от януари до март, а останалите пари в сметката изтегли в брой. Остави си само десет марки — просто за да не я закрива.

После целуна Зиги, която отиваше в своя клуб. Каза й, че ще отсъства между една седмица и десет дни. Изкара ягуара от подземния му дом и потегли на юг към областта на Рейн.

Леденият вихър откъм Северно море докара и първия сняг. Едрите парцали се задържаха за миг върху настилката на аутобана, след което вятърът ги помиташе на юг, по посока на Бремен и низините на Долна Саксония.

След два часа шофиране спря да изпие едно кафе и отново натисна педала, пресичайки като стрела областта на Северен Рейн/Вестфалия. Шофирането по мокрия аутобан му доставяше истинско удоволствие въпреки силния страничен вятър. Седнал удобно в купето на спортния автомобил, той имаше чувството, че се намира в кабината на бърз самолет. Навън бавно се спускаше зимната нощ, а таблото пред него светна с дискретна зеленикава светлина. Под ярката светлина на фаровете се мяркаха танцуващи в ледения въздух снежинки, които профучаваха край предното стъкло и изчезваха в тъмната пустош.

Движеше се в най-лявото платно и летящият със сто и шестдесет километра ягуар за частица от секундата задминаваше ръмжащите туловища на огромни камиони.

Около шест вечерта премина през голямата детелина Хам и вдясно от него смътно запроблясваха светлините на Рур. Никога нямаше да престане да се удивлява на рурския промишлен район с неговите простиращи се километри наред заводи и високи комини, толкова нагъсто разположени селища, че човек неволно се поддаваше на чувството, че се движи през един огромен град, широк сто и дълъг най-малко двеста километра. Аутобанът се издигна нагоре и долу заблестяха светлините на хилядите доменни пещи — основата на икономическото чудо в Германия. Преди четиринадесет години мина оттук на път за Париж заедно с целия клас, който отиваше на екскурзия във Франция. Пътуваха с влак и зад прозорците се разгръщаше едно безкрайно море от развалини, сред които пулсът на германското промишлено сърце трудно можеше да бъде доловен. Беше невероятно колко много е направил народът му за този кратък срок! Милер изпита чувство на гордост.

„Все пак имам късмет, че не съм принуден да живея тук“ — помисли си той, докато пред него заблестяха ярките живачни стълбове на кьолнския околовръстен път. От Кьолн пое в югоизточна посока, премина през Висбаден, Франкфурт, Манхайм и Хайлброн и късно през нощта навлезе в предградията на Щутгарт. Реши да преспи тук, преди да стигне до крайната цел на своето пътуване — градчето Лудвигсбург.

Оказа се, че градчето с това име е спокойно и безобидно пазарно средище, разположено сред красивите хълмове на Вюртемберг, само на двадесетина километра от провинциалната столица Щутгарт. На една тиха уличка в центъра на градчето, за голямо неудоволствие на част от местните жители, се намираше щабът на „Комисия Ц“. Той се състоеше от малка група преуморени хора с ниски заплати и още по-беден бюджет, чиято единствена цел и убеждение беше преследването на всички нацисти и есесовци, извършили тежки престъпления по време на Втората световна война. Преди Статутът на ограниченията[1] да елиминира всички есесовски престъпления, с изключение на убийствата, търсените от комисията престъпници се обвиняваха в грабежи, кражби, тежки телесни повреди вследствие мъчения и още куп неща от този сорт.

Но дори след като убийството остана единственото подлежащо на съдебна отговорност престъпление, в списъците на „Комисия Ц“ продължиха да фигурират над 170 000 имена. Съвсем естествено беше, че при тези условия служителите тук се стремяха да заловят главно няколкото хиляди масови убийци от тези списъци, разбира се там, където това беше възможно.

Лишени от правото сами да извършват арести, имащи единственото право да молят за това съответните полицейски власти, и то след представянето на неопровержими доказателства за вината на съответния престъпник, неспособни да изстискат нищо повече от подаянията, които Бон им подхвърля под формата на годишен бюджет, хората от Лудвигсбург все още работеха само защото бяха дълбоко убедени в справедливостта на своята мисия.

В състава на комисията действаха осемдесет детективи и петдесет съдии-следователи. Всички от първата група бяха под тридесет и пет годишна възраст и по този начин никой от тях не можеше да има нещо общо с разследваните дела. Съдии-следователите бяха доста по-възрастни хора, но всеки от тях беше минал през специална проверка за евентуално участие в събитията отпреди 1945 година. Повечето от тези хора бяха адвокати с частна практика, които временно бяха прекъснали своята дейност в гражданските съдилища. За разлика от тях младите детективи ясно съзнаваха, че с кариерата им е свършено. Нито една полицейска служба на територията на Федералната република не желаеше да има в своите редове човек, който е работил в Лудвигсбург. Полицаи, които проявяват охота да преследват есесовци на територията на Германия, не могат да разчитат на никакво повишение.

Свикнали да получават отказ на молбите си за сътрудничество от почти всички провинции, свикнали да им изчезват взетите уж назаем папки, свикнали да виждат как обектът на техните разследвания изведнъж се изпарява, получил съответното анонимно предупреждение, хората от „Комисия Ц“ продължаваха да работят въпреки всичко, вършейки работа, която явно не беше по вкуса на болшинството от техните сънародници.

Дори по улиците на иначе спокойното и усмихнато градче никой не поздравяваше хората от „Комисия Ц“. Местните граждани ненавиждаха известността, която им беше донесла из цяла Германия работата на тази комисия.

Петер Милер откри адреса без никакво затруднение. Оказа се една масивна къща зад двуметрова тухлена ограда, намираща се на Щорндорфер Щрасе № 58. Алеята за автомобили беше препречена от масивна стоманена порта. Вляво имаше звънец и Милер го натисна. След малко вграденото в портата стоманено прозорче се отвори.

— Какво обичате? — попита го неизбежният портиер.

— Искам да говоря с някой от съдии-следователите — каза Милер.

— Кой по-точно?

— Не познавам никого от тях — поясни младежът. — Ето картата ми.

Той тикна под носа на портиера журналистическата си карта и онзи се принуди да я поеме. По този начин беше поне сигурен, че ще я покажат на някого. Портиерът затвори прозорчето, като не забрави да сложи райбера откъм вътрешната страна. След няколко минути се върна и отвори вратата. Милер изкачи петте стъпала до входа и натисна дръжката. Вътре беше горещо и задушно от парното отопление, което работеше с пълна сила. От една стъклена будка вдясно излезе друг портиер, който го заведе в малка чакалня.

— Само минутка, и ще ви приемат — каза той, преди да затвори вратата зад него.

Човекът, който се появи след три минути, беше учтив и любезен, около петдесетгодишен. Той подаде на Милер журналистическата му карта и попита:

— С какво мога да ви бъда полезен?

Милер започна от самото начало. Разказа накратко за Таубер и неговия дневник, после за проучванията си относно съдбата на Едуард Рошман. Следователят внимателно слушаше.

— Фантастично! — прошепна той, когато младежът свърши.

— Дали бихте могли да ми помогнете? — попита го Милер.

— Много би ми се искало — отвърна човекът и за пръв път, откакто беше започнал да разпитва за Рошман, Милер изпита усещането, че един държавен служител искрено желае да направи това. — Въпросът е там, че макар и готов безрезервно да приема вашите проучвания, аз съм буквално окован от правилата, благодарение на които все още сме тук. Едно от тях гласи, че нямаме право да даваме информация за търсени есесовски престъпници на хора без пълномощия от някои специфични институции.

— Казано с други думи, не мога да разчитам на нищо от ваша страна, така ли?

— Искам да разберете, че нашата комисия е обект на постоянни нападки — поясни следователят. — Не открити, разбира се, никой не би си позволил подобно нещо. Но неофициално там, горе, във висшите ешелони на властта, ние сме обект на постоянно недоброжелателно наблюдение, което се разпростира както върху нашия бюджет и правомощия, така и върху методите, които използваме. Не ни се разрешава никакво отклонение от установените правила. На мен лично много ми се иска да сътруднича със Съюза на журналистите в Германия, но и това е забранено.

— Ясно — кимна Милер. — Разполагате ли със справочна картотека?

— Не.

— Има ли някъде такава картотека, която да е на разположение на широката публика?

— Не. С подобни картотеки от вестникарски изрезки разполагат единствено редакциите на големите ежедневници и списанията. Най-авторитетната от тях е на списание „Шпигел“. Добра е и картотеката на „Комет“.

— Всичко това е много странно, не мислите ли? — изрази учудването си Милер. — Къде гражданинът на днешна Германия може да получи информация за хода на следствията срещу военнопрестъпниците, как може да се сдобие с материали за някой от търсените есесовци?

Юристът изглеждаше леко притеснен.

— Страхувам се, че това е напълно невъзможно за обикновения гражданин — каза той.

— Добре — кимна Милер. — Къде тогава са архивите с данни за хората от СС?

— Една от тях се намира тук, в мазето — отвърна събеседникът му. — Съставена е изцяло от фотокопия. През 1945 година в ръцете на американците попада цялата оригинална картотека на личния състав на СС. Специална група есесовски войници и офицери е останала до последния ден на войната в един от баварските замъци и се опитвала да унищожи намиращата се там есесовска архива. Преди да паднат в плен, те успели да изгорят около десет процента от документите. Останалото е било в такъв безпорядък, че на американците им били необходими почти две години, за да го систематизират. С известна помощ от наша страна, разбира се.

Но за този период голям брой от особено опасните есесовски престъпници са успели да изчезнат. Задържани за известно време от Съюзниците, те били пуснати на свобода, тъй като в обърканата картотека не могли да открият досиетата им. След подреждането индексираният каталог с лични досиета на есесовския членски състав остава в Берлин отново под разпореждането на американците. Когато ни трябват някои допълнителни сведения, дори ние сме принудени да се обръщаме с официално искане към тях. Трябва да подчертая, че в това отношение те са изключително отзивчиви, и не можем да се оплачем от някакво нежелание за сътрудничество от тяхна страна.

— И това е всичко, така ли? — попита Милер. — Два комплекта за цялата страна?

— Това е — отвърна юристът. — Отново повтарям, че искрено искам да ви помогна. Между другото ние с удоволствие бихме се възползвали от всичко, което бихте открили за Рошман.

Милер се замисли.

— В случай че открия нещо, от него могат да се възползуват само две официални институции — Главната прокуратура в Хамбург и вие, така ли?

— Точно така.

— И много по-вероятно е вие да направите нещо, а не Хамбург — констатира с равен глас Милер, докато събеседникът му тактично гледаше в тавана.

— Ако при нас дойде нещо наистина ценно, то едва ли ще бъде оставено да събира прах по чекмеджетата — бавно каза юристът.

— Ясно, разбрах — изправи се Милер. — Един последен въпрос, съвсем частен… Продължавате ли да търсите Едуард Рошман?

— Съвсем частен отговор — търсим го и страшно много искаме да се доберем до него!

— Което означава, че няма да има проблеми да бъде изправен пред съда в случай, че го открием, така ли?

— Абсолютно никакви — отвърна юристът. — Обвиненията срещу него са солидно аргументирани. Ще получи доживотна каторга без право на помилване.

— Дайте ми вашия телефонен номер.

Следователят го написа на лист хартия и го подаде на Милер.

— Това е моето име, придружено от два телефона — служебен и домашен. Можете да ми се обадите по всяко време на денонощието. Откриете ли нещо, просто ме наберете от някой автомат. Във всяка провинция имам по някой свой човек в полицията и мога да разчитам на него. Но има и такива, които не трябва да знаят нищо. Затова първо ще позвъните на мен, нали?

— Ще се постарая да не забравям това — кимна Милер и прибра листчето в джоба си.

— Желая ви успех.

От Щутгарт до Берлин има доста път. По тази причина голяма част от следващия ден Милер прекара зад волана. За щастие времето се задържа сухо и студено, а това позволи на ягуара с лекота да преодолява километрите на север, оставяйки далеч зад себе си живописната мозайка на населените места около Франкфурт, Касел и Гьотинген. Малко преди Хановер Милер напусна аутобан Е-4 и пое по международния път Е-8 към границата на ГДР.

На контролно-пропускателния пункт в Мариенборн се забави около час, тъй като трябваше да попълни неизбежните формуляри за деклариране на валута и получаване на транзитна виза — документи, с чиято помощ щеше да измине онези 150 километра, които го деляха от Западен Берлин. Митничарите в сини шинели и колегите им от народната полиция в зелени униформи и с кожени ушанки най-внимателно разровиха вътрешността на ягуара, като не забравиха да надникнат и под каросерията му. Митничарят, който го обслужваше, съвсем явно се разкъсваше между сдържаната любезност на официален представител на източногерманските власти спрямо гражданин на реваншистката Федерална република и чисто младежкия порив да разгледа една хубава спортна кола.

На тридесетина километра отвъд границата се намираше големият мост на Елба, при който през 1945 година англичаните бяха спрели настъплението си към Берлин, подчинявайки се на постигнатите в Ялта споразумения. Вдясно от него лежеше Магдебург и Милер неволно се запита дали старият затвор в града продължава да функционира. Малко преди Западен Берлин отново го спряха. След ново внимателно претърсване на колата митничарите изсипаха съдържанието на пътната му чанта върху някаква пейка, а после поискаха портфейла му, за да се уверят, че сдиплените вътре западногермански марки не са преминали в джоба на някой безименен представител на райското работническо общество. Накрая го пуснаха и ягуарът с рев профуча през площад Авус, насочвайки се към блесналата с коледната си украса Курфюрстендам. Беше вечерта на 17 декември.

Реши, че едва ли ще бъде уместно да нахлуе в американския Архивен център така директно, както го беше направил в хамбургската Главна прокуратура и лудвигсбургската „Комисия Ц“. Беше разбрал, че не получи ли подкрепата на някоя официална институция, нацистките досиета в Германия така и ще си останат недостъпни за него.

На сутринта отиде в централната поща и набра номера на Карл Бранд. Онзи изпадна в паника, когато чу какво се иска от него.

— Не мога! — викна в слушалката той. — В Берлин не познавам абсолютно никого!

— Пак си помисли — настоя Милер. — Не може да нямаш някой състудент, който след завършването е бил разпределен в берлинската полиция. Искам да използвам връзките му, за да стигна до американците.

— Нали ти казах, че не искам да ме замесваш!

— Вече си замесен! — каза Милер, изчака малко и нанесе непозволения удар: — Ако не ми се помогне да хвърля едно око на тази архива, ще ида там и ще кажа, че ме пращаш ти!

— Не можеш да направиш такова нещо! — възмути се Бранд.

— Ще го направя като нищо! — кресна Милер. — Писна ми да ме подмятат насам-натам! Трябва да се сетиш за някой, който може да ме вкара вътре по официалния път! Слушай, Карл, ти много добре знаеш, че искането ще бъде забравено само час след като хвърля едно око на тази проклета архива!

— Трябва да си помисля — въздъхна Бранд, очевидно желаещ да спечели малко време.

— След час пак ще ти позвъня — каза Милер и тресна слушалката.

След час Бранд вече не беше толкова уплашен, но продължаваше да е ядосан. От все сърце му се искаше никога да не беше споделял за откриването на онзи проклет дневник и искрено съжаляваше, че не го изхвърли.

— Има един човек, с когото бяхме заедно в полицейската школа — изръмжа в слушалката той. — Не ми е особено близък, но друг познат в берлинската полиция нямам. Работи в Първо бюро — точно това, което ти трябва.

— Как се казва?

— Фолкмар Шилер, полицейски инспектор.

— Ще го намеря — каза Милер.

— Не, аз ще свърша тази работа. Първо ще го предупредя, а после ще идеш при него. Ако откаже да ти помогне, вината няма да е моя. Той е единственият човек, когото познавам в Берлин.

След два часа Милер отново набра номера на Бранд.

— Нашият човек е в отпуск — обяви с нескрито облекчение в гласа Карл. — Ще бъде на работа чак на Коледа и преди понеделник няма да се появява в службата си.

— Но днес е едва сряда — не скри огорчението си Милер. — Какво ще правя цели четири дни тук?

— Това си е твой проблем. Шилер ще бъде на работа в понеделник сутринта. Тогава пак ще му се обадя.

Четирите дни бяха изпълнени с досада. В навечерието на тази Коледа властите на ГДР за пръв път позволиха на западноберлинските граждани да преминат през издигнатата още през 1961 година стена и да посетят роднините си в източния сектор. Ходът на преговорите между двете кметства дни наред не слизаше от първите страници на вестниците. През един от почивните дни Милер прекоси граничния пункт на Хайне Щрасе и отиде оттатък да разгледа (всички западногермански граждани можеха да правят това само като покажат паспорта си). Реши да се обади на един свой далечен познат, който от доста години беше кореспондент на Ройтер в ГДР. Но онзи се оказа зает до гуша с материала си за първото отваряне на границата. Милер изпи едно кафе, помота се малко и се върна обратно в западния сектор.

В понеделник сутринта се отправи на уговорената среща с полицейския инспектор Фолкмар Шилер. За свое голямо облекчение откри, че инспекторът горе-долу е на неговите години и в допълнение на това притежаваше едно рядко срещано у държавните служители качество — уважение към частните разследвания. „С това качество едва ли ще направи кариера, помисли си Милер, но това си е негов проблем.“ След това се зае да му обясни накратко целта на своето посещение.

— Не виждам пречки — каза Шилер. — Американците охотно предоставят информация на нашето Първо бюро. Там сме почти всеки ден, тъй като именно нашата служба е натоварена от Вили Бранд с разследването на нацистките престъпления.

Качиха се в ягуара и не след дълго пристигнаха в едно красиво предградие на Берлин, осеяно с езерца и горички. На малката уличка Васер Кефер Щиг № 1 в Целендорф се намираше и въпросната сграда — дълга едноетажна постройка, почти скрита сред високи дървета.

— Това ли е? — попита Милер с недоверие в гласа.

— Не е кой знае какво, нали? — отвърна Шилер. — Но надолу има цели осем етажа, запълнени изцяло с огнеупорни каси, в които лежат архивите.

Минаха през входната врата и се озоваха в неизбежното преддверие с неизбежната портиерска кабинка вдясно. Детективът показа полицейската си карта и в отговор получи два формуляра, които трябваше да бъдат попълнени. Шилер написа своето име и длъжност, после попита с вдигната нагоре писалка:

— Как му беше името на онзи тип?

— Едуард Рошман — отвърна Милер.

Детективът го нанесе и върна формулярите на гишето.

— Ще трябва да почакаме десетина минути — поясни той и махна с ръка по посока на широко помещение, изцяло запълнено с маси и столове. Четвърт час по-късно един служител безшумно постави пред тях папката с исканите документи. Беше дебела около два сантиметра, а върху корицата й с едри печатни букви беше изписано: „Едуард Рошман“.

— Ако нямате нищо против, аз ще си вървя — изправи се Фолкмар Шилер. — Не се безпокойте, ще намеря начин да се придвижа до центъра. След отпуска не е удобно да отсъствам от службата прекалено дълго. Обърнете се към чиновника на гишето, ако ви трябва някакво фотокопие. — Ръката му махна към ъгъла, където беше седнал един служител с очевидната задача да следи действията на посетителите в читалнята. Милер стана и стисна ръката на инспектора.

— Много ви благодаря — каза той.

— Моля, няма защо.

Милер седна, подпря брадичка с юмрук и без да обръща внимание на потъналите в папките си трима-четирима посетители, се задълбочи в личното досие на Едуард Рошман.

Вътре имаше всичко — номер на нацистката партийна книжка, номер в СС, собственоръчни молби на собственика на папката за тях, резултати от медицински изследвания, оценка на качествата му след подготвителния период, собственоръчно написана автобиография, документи за служебни премествания, заключения на офицерската комисия, удостоверения за служебни повишения, последното от тях с дата април 1945 година. Имаше и две снимки — анфас и профил, направени специално за есесовската архива. От тях намръщено гледаше висок около метър и осемдесет мъж със зализана и сресана на път коса. Носът беше вирнат, а вместо устни имаше само една тънка цепка. Милер потъна в четене…

Едуард Рошман е роден на 25 август 1908 година в австрийския град Грац, австрийски поданик, произхожда от семейството на стар и уважаван работник в пивоварна. Детска градина, начално училище и гимназия посещава в родния си град. Записва се да следва в Юридическия факултет на местния университет, но не го завършва. През 1931 година постъпва в пивоварната, в която работи баща му. През 1937 година получава повишение и е прехвърлен в администрацията. През същата година става член на австрийската националсоциалистическа партия и на СС — по онова време и двете организации са забранени в неутрална Австрия. Една година по-късно Хитлер анексира страната и всички австрийски нацисти са възнаградени с високи титли и постове.

След началото на войната през 1939 година Рошман се записва доброволец в бойните есесовски подразделения — Вафен СС, и заминава за специална подготовка в Германия. През пролетта на 1940 година неговата част е изпратена във Франция. През декември същата година го връщат в Берлин (в полето на това място неизвестна ръка беше написала с молив „страх?“), а през януари 1941 година получава назначение в СД — Трети отдел на РСХА.

През юли 1941 година е изпратен в Рига като служител на СД и месец по-късно става комендант на местното гето. В Германия се завръща в края на октомври 1944 година по море, предава оцелелите евреи от рижкото гето на службите на СД в Данциг и заминава в Берлин на доклад. Впоследствие остава на разположение на Главното управление на СС в столицата на страната.

Беше ясно, че последният документ в личното досие на Рошман е останал ненаписан навярно защото през май 1945 година акуратният есесовски архивар е бил принуден набързо да смени своята работа.

Към документите беше прикрепена бележка, вероятно писана от ръката на американец, вече след края на войната:

„Тази папка беше прегледана от британските окупационни власти през месец декември 1947 година.“

Под нея личеше подписът на някакъв отдавна забравен армейски архивар с дата 21.XII.1947 година.

Милер подреди папката, след това извади написаната собственоръчно автобиография, двете снимки и последната бележка. Взе ги в ръка и се насочи към служителя в дъното на помещението.

— Мога ли да получа фотокопия на тези неща, моля?

— Разбира се — отвърна човекът и протегна ръка да поеме папката. Тя щеше да остане на бюрото му, докато в нея не бъдат върнати трите изпратени за фотокопиране документа. Приближи се и още един посетител, който също подаде два документа за фотокопиране. Чиновникът ги пое и ги постави на специалния поднос зад себе си. Една ръка се протегна през гишето и ги прибра.

— Моля да почакате около десетина минути — обърна се служителят към Милер и другия посетител. Двамата се върнаха на местата си. На Милер му се пушеше, но тук това беше забранено. Другият посетител — спретнат, с нищо незабележителен човек в отлично скроено зимно палто — седеше с отпуснати в скута ръце и спокойно чакаше. Десет минути по-късно зад чиновника на гишето се разнесе шумолене и в процепа се появиха два плика. Милер и мъжът на средна възраст се изправиха. Служителят хвърли поглед върху горния плик и въпросително попита:

— Досието на Едуард Рошман?

— За мен — протегна ръка Милер.

— Значи другият плик е за вас.

Човекът в сивото палто прибра своите материали, хвърли един внимателен поглед към Милер и го последва към изхода. Младежът изтича по стъпалата, скочи в колата си и потегли към центъра на града.

След един час беше на телефона и разговаряше със Зиги. Каза й, че за Коледа ще си бъде у дома.

След още два часа вече беше излязъл от Берлин. Докато колата му намаляваше ход пред пропускателния пункт на Драй Линден, мъжът със сивото палто се настани в едно кресло в своя чистичък и безупречно подреден апартамент на Савини Плац и вдигна телефонната слушалка. Набра един номер в Западна Германия. Когато отсреща отговориха, той лаконично се представи.

— Днес бях в Централния архив. За обичайните проучвания, както обикновено. Един човек там беше изискал досието на Едуард Рошман и направи фотокопия на три документа в него. След съобщението, което наскоро получихме, реших да ви информирам за този факт.

Отсреща го засипаха с въпроси.

— Не, името му не успях да науча. Замина с една дълга и черна спортна кола. Разбира се… Хамбургска регистрация.

Човекът бавно продиктува номера.

— Да, така ще е по-добре. Човек никога не знае какво може да очаква от тези копои… Да, благодаря ви, много мило от ваша страна. Отлично, оставям нещата във ваши ръце… Щастлива Коледа, камерад!

[1] В края на 1950 г. Бундестагът приема специален закон за стесняване на съдебното преследване срещу бивши военнопрестъпници, който предизвиква остра критика в страната и чужбина — Б.пр.

7.

Коледа се падаше в сряда. По тази причина мъжът във Федералната република, който получи съобщението за действията на Милер в Западен Берлин, успя да го предаде по-нагоре едва след празниците. Информиран беше най-високопоставеният му ръководител.

Приел съобщението, той благодари и се облегна назад в удобното кожено кресло. Погледът му се рееше по отрупаните със сняг покриви на Стария град.

— По дяволите и още веднъж по дяволите! — прошепна със стиснати устни той. — Защо точно сега? Защо?

За всички свои съграждани той беше умен и преуспяващ адвокат с отлична клиентела. За малцината пръснати из страната и Западен Берлин по-старши от него офицери той беше главният резидент на ОДЕССА във Федералната република. Телефона му го нямаше в указателя, а кодовото му име беше Верволф[1].

За разлика от митологичното холивудско чудовище, както и от това, което присъства в английските и американските филми на ужасите, германският вампир не е странното и вдъхващо ужас същество, чиито ръце се окосмяват при пълнолуние. Съгласно древната митология на тази страна вампирът е патриотичната фигура, която се изправя в защита на родината, след като героичните тевтонци отстъпват пред нахлуващите орди на нашествениците. Той е фигурата, която застава начело на съпротивителната борба срещу окупаторите — митичен герой, който напада само нощем, а на разсъмване изчезва в непроходимия лес, оставяйки в снега след себе си една-единствена вълча следа.

В края на войната, твърдо вярващи, че разгромът на настъпващите съюзнически войски е въпрос на месеци, група есесовски офицери създават и подготвят няколко отряда от фанатизирани юноши, които трябва да останат в тила на противника за извършване на саботажни действия. Мястото за формиране на тези отряди е Бавария, там по-късно ги разбиват и американците. Именно това са първите вампири. За свое щастие те не успяват да приложат на практика наученото в тренировъчните лагери, тъй като потресените от ужасите в Дахау съюзници само чакат някой да направи опит за съпротива.

Когато ОДЕССА прониква на територията на страната в края на четиридесетте години, нейният пръв резидент е един от инструкторите на юношите-вампири през 1945 година и приема този прякор. Той има преимуществото да бъде едновременно анонимен, символичен и достатъчно мелодраматичен, за да задоволи вечната германска страст към театъра. Макар че в начините, по които ОДЕССА отстранява изпречилите се по пътя й хора, едва ли може да се открие някаква следа от театралничене.

Докато погледът му разсеяно се рееше през прозореца на кабинета, мислите се връщаха на състоялата се преди тридесет и пет дни среща с генерал Глюкс в Мадрид. Спомни си как генералът изрично беше подчертал, че фабриката за транзисторни радиоприемници и нейният собственик с кодово име Вулкан на всяка цена трябва да останат в дълбока секретност, тъй като именно там се произвеждаха системите за телеметрично насочване на египетските ракети. А той, Верволф, беше единственият човек в Германия, който знаеше, че по-голямата част от живота си Вулкан е прекарал под името Едуард Рошман.

Очите му се сведоха към бележника, в който беше записал номера на колата на Милер. Пръстът му натисна един бутон върху бюрото и от малкия репродуктор се разнесе гласът на секретарката му, която работеше в съседната стая.

— Хилда, как се казваше частният детектив, който ни помогна при онзи развод миналия месец?

— Момент. — До адвоката долетя шумолене на хартия, след което гласът на момичето каза: — Мемерс. Хайнц Мемерс се казва.

— Ще ми дадеш ли телефонния му номер? Не, не искам да му звъниш, само ми дай номера.

Той го записа до номера на колата на Милер и вдигна пръста си от бутона за вътрешна връзка. После стана, прекоси кабинета и застана пред една зазидана в стената каса. Извади оттам една дебела книга и се върна на бюрото си. Прехвърляйки страницата, той намери това, което му трябваше. В указателя имаше само двама души с фамилията Мемерс — Хайнрих и Валтер. Пръстът му проследи написаното срещу първия от тях — Хайнрих, или, накратко казано, Хайнц. Записа рождената му дата, пресметна годините му в момента — в края на 1963 година, след което извика в паметта си образа на частния детектив. Годините съвпадаха. Отбеляза си двата телефонни номера срещу името Хайнц Мемерс, вдигна слушалката и поиска от Хилда външна линия.

Набра номера, който му беше дала секретарката. Точно след дванадесет позвънявания от другата страна вдигнаха слушалката.

— Частни проучвания „Мемерс“ — каза женски глас.

— Свържете ме лично с хер Мемерс — нареди адвокатът.

— За кого да съобщя? — попита жизнерадостният глас на секретарката.

— За никого. Просто ме свържете. И ако обичате — побързайте!

Настъпи пауза. Тонът на адвоката оказа своето въздействие.

— Да, господине — промълви накрая момичето.

— Мемерс — прозвуча в слушалката след минута дрезгав мъжки глас.

— Хер Хайнц Мемерс?

— Да, кой се обажда?

— Името ми е без значение. Просто исках да ви попитам дали ви говори нещо номерът двеста четирийсет и пет седемстотин и осемнайсет.

Отсреща настана гробно мълчание. След няколко секунди Мемерс дълбоко въздъхна, приемайки с очевидно неудоволствие факта, че есесовският му номер е бил произнесен от устата на друг човек. Разтворената върху бюрото на Верволф дебела книга съдържаше имената на всички бивши членове на СС. В слушалката прозвуча натежалият от подозрение глас на Мемерс:

— А трябва ли да ми говори?

— Ще означава ли нещо за вас, ако ви съобщя, че моят личен номер е съставен само от пет цифри… камерад!

Промяната беше мигновена. Пет цифри означаваха изключително високопоставен офицер.

— Да, господине — отвърна Мемерс с робско подчинение в гласа.

— Отлично! — каза Верволф. — Имам една малка задача за вас. Някакъв копой се рови в досието на един от нашите. Искам да разберете кой е този човек.

— На вашите заповеди!

— Прекрасно! Нека си останем камеради, какво ще кажете? Имената нямат значение, след като в крайна сметка всички сме били другари по оръжие.

— Съгласен съм, камерад — отвърна Мемерс, очевидно поласкан от комплимента.

— Ще ви моля да заминете за Хамбург лично. Искам да зная всичко за този човек — име, адрес, професия, семейство, връзки, социално положение… Знаете за какво става въпрос. За колко време ще се справите? Имайте предвид, че разполагам единствено с номера на колата му, регистрирана в Хамбург.

— Около четирийсет и осем часа.

— Добре. Ще ви позвъня точно след две денонощия, смятано от този момент. И още нещо — не трябва да влизате в контакт с обекта. Направете така, че той да не разбере за проучванията ви.

— Разбира се, няма проблеми.

— Когато сте готов, можете да калкулирате направените разходи и да ми ги продиктувате. Ще ви пратя парите по пощата.

— Сметка няма да има, камерад — възрази Мемерс. — Такива задачи винаги върша безплатно.

— Отлично. Значи ще се чуем след два дни — каза Верволф и постави слушалката.

Същия следобед Милер напусна Хамбург и пое отново по аутобана, по който беше пътувал преди две седмици — през Оснабрюк и Мюнстер към Кьолн и Рейнската област. Този път крайната цел на пътуването му беше Бон — малкото и заспало градче на завоя на голямата река, което Конрад Аденауер беше избрал за столица на Федералната република по простата причина, че беше родом оттам.

Южно от Бремен неговият ягуар се размина с опела на Мемерс, който летеше с пълна скорост на север, към Хамбург. Без да подозират за съществуването си, двамата мъже профучаха един край друг, отдадени изцяло на своите мисии.

Когато колата навлезе в единствената главна улица на Бон, навън вече се смрачаваше. Съзрял бялата каска на един регулировчик, Милер отби вдясно и спря.

— Бихте ли ми казали как да стигна до английското посолство? — попита той полицая.

— След час го затварят — предупреди го онзи с типичната рейнска педантичност.

— Значи трябва да стигна дотам по най-бързия начин. Къде се намира?

Полицаят посочи надолу по улицата.

— Карайте направо, като следвате трамвайните релси. Тази улица се казва Фридрих Еберт Алее. Вървите по нея, докато излезете от града и малко преди да видите табелата за Бад Годесберг, от лявата си страна ще забележите посолството. Цялото е осветено и пред него се развява английското знаме.

Милер благодари с кимване на глава и включи на скорост. Английското посолство се оказа точно там, където го беше описал полицаят — притиснато между една строителна площадка откъм Бон и някакво футболно игрище от противоположната страна. В момента и двете представляваха истинско кално море, което едва се очертаваше сред талазите на мъглата, която настъпваше откъм реката.

Посолството беше дълга и ниска сграда от сив бетон, построена сякаш със задната част напред. Според акредитираните в Бон английски кореспонденти това се дължало на факта, че тя е била предназначена за фабрика на фирмата „Хувър“. Милер свърна от пътя и паркира на едно от местата, определени за външни посетители.

Влезе през остъклената врата и спря в малкото и неуютно фоайе. Зад бюрото вляво седеше администраторка на средна възраст, а в малката стаичка зад гърба й — двама мъже в сини костюми, които едва ли можеха да прикрият осанката им на бивши сержанти от английската армия.

— Искам да говоря с аташето по печата — каза Милер на своя учен и недоучен в гимназията английски.

Администраторката направи разтревожена гримаса.

— Не зная дали все още е тук — отвърна тя. — Днес е петък следобед, знаете…

— Моля ви да проверите — настоя Милер и й подаде журналистическата си карта.

Жената й хвърли бегъл поглед и набра някакъв номер по вътрешния телефон. Милер извади късмет — аташето тъкмо се канел да си върви. Поиска няколко минути, очевидно да свали палтото и шапката си, след което въведоха Милер в малка приемна, украсена с три-четири литографии от Роуланд Хилдър, върху които провинция Котсуолдс бавно гаснеше под лъчите на есенното слънце.

Върху масата бяха пръснати няколко стари броя на „Татлър“ и брошури, рекламиращи достиженията на английската индустрия. Само след няколко секунди единият от бившите сержанти поведе Милер към горния етаж, зает изцяло от малки кабинети.

С нескрито удоволствие откри, че аташето по печата беше около тридесетгодишен младеж, изпълнен с желание да му бъде полезен.

— Какво мога да направя за вас? — попита го той.

— Проучвам една история, която възнамерявам да публикувам в популярно германско списание — реши да премине направо на въпроса Милер. — Издирвам бивш капитан от СС, опасен убиец, успял досега да се изплъзне от правосъдието. Уверен съм, че името му е фигурирало в списъка на английските окупационни власти, докато тази част от страната се е намирала под тяхна юрисдикция. Искам да знам дали англичаните са го арестували някога и какво е станало с него, ако това действително е било направено.

Младият дипломат озадачено го гледаше.

— Господи, не зная какво да ви отговоря. Всичките ни архиви са предадени на вашето правителство още през 1949 година. Оттогава насам работата се върши от вашите хора и предполагам, че те са информирани най-добре.

Милер направи опит да скрие факта, че официалните власти в Германия му отказват каквото и да било сътрудничество.

— Да, наистина е така — каза той. — Но това, което успях да науча до момента, е просто фактът, че след 1949 година процес срещу този човек не е имало. Което означава, че никога не е бил залавян. Същевременно в берлинския Централен архив на американците се пази документ, според който англичаните са изискали досието му в края на 1947 година. За това би трябвало да има съвсем конкретна причина, нали?

— Несъмнено — кимна аташето, очевидно впечатлен от факта, че американските власти в Западен Берлин са оказали сътрудничество на този репортер. После смръщи вежди и се замисли.

— Очевидно това е била службата на Провоуст Маршал. Знаете, че отделно от Нюрнберг, където се водеха главните съдебни процеси, всеки от Съюзниците провеждаше свои отделни следствия, в тясно сътрудничество с останалите, разбира се. Което не се отнася до руснаците. А тези следствия доведоха до няколко процеса, приели името „зонални производства срещу нацистки военнопрестъпници“. Следвате ли хода на мисълта ми?

— Да.

— Всички следствия се водеха от отдела на Провоуст Маршал, тоест военната полиция, а обвинителните актове изготвяше юридическата служба на армията. Но и двата архива бяха предадени на вашето правителство през 1949 година.

— Но англичаните сигурно са си оставили копия, нали? — попита Милер.

— Предполагам — кимна дипломатът. — Но днес те вероятно отдавна събират прах някъде из армейските архиви.

— Има ли начин да се надникне в тях?

Аташето изглеждаше искрено шокиран.

— Силно се съмнявам — промълви накрая той. — Всъщност убеден съм, че това е невъзможно. Предполагам, че някои специално упълномощени историци биха могли да подадат съответната молба, но дори и на тях това ще отнеме прекалено много време. А едва ли до тях биха допуснали репортер… Простете, не исках да ви обиждам…

— Разбирам — кимна Милер.

— Въпросът е, че вие не сте съвсем официален представител, нали? — откровено резюмира нещата английският дипломат. — А ние не искаме без нужда да предизвикваме недоволството на германските власти.

— Опазил ви Бог от такова нещо.

Аташето се изправи.

— Не мисля, че посолството може да направи кой знае какво за вас — приключи разговора той.

— Добре. Само един последен въпрос — бил ли е тук по онова време някой от вашите сегашни служители?

— Имате предвид личния състав на посолството? О, Господи, не. Оттогава насам през посолството са преминали много хора. — Той изпрати Милер до вратата. — Чакайте, сетих се нещо. Кедбъри! Само той е бил тук по онова време. Тук е от векове, сигурен съм в това!

— Кедбъри?

— Антъни Кедбъри, кореспондент. Нещо като доайен на английските журналисти в Германия. Женен за германка. Мисля, че е дошъл тук непосредствено след войната. Но вие и сам можете да го попитате.

— Чудесно — каза Милер. — Къде да го намеря?

— Днес е петък — отвърна аташето. — Следователно той със сигурност е в любимия си бар „Серкл Франсез“. Знаете ли го?

— Не, за пръв път идвам по тези места.

— Това е, знаете, един ресторант… френски ресторант. Много популярен, с отлична кухня. Намира се в Бад Годесберг, надолу по пътя.

Милер го откри на една малка уличка с името Ам Швимбад, само на стотина метра от местния клон на Рейнската банка. Барманът отлично знаеше кой е Кедбъри, но каза, че не го е виждал тази вечер. Сподели с Милер, че ако случайно най-старият английски кореспондент в Бон не се отбие тази вечер, на другия ден положително ще дойде за един аперитив.

Милер си нае стая в хотел „Дрезден“, сива и мрачна грамада, строена в началото на века, най-любимия хотел на Хитлер в цяла Германия — същия, в който през 1938 година бъдещият Фюрер се среща с Невил Чембърлейн. Хапна в „Серкл Франсез“, поръча си кафе и зачака появата на Кедбъри. Но до единадесет възрастният англичанин не се появи и Милер се прибра в хотела.

Няколко минути преди пладне на следващия ден Кедбъри се появи в бара на френския ресторант. Поздрави няколко познати и зае любимото си място на високото столче до тезгяха. Милер го изчака да отпие глътка от своя рикар, след което стана и се приближи.

— Мистър Кедбъри?

Англичанинът се обърна и внимателно го огледа. Добре сресаната бяла коса се спускаше от двете страни на лице, което положително е било красиво на младини. Кожата му все още издаваше наличие на добро здраве, макар че тук-там под нея прозираха тънки сини жилки. Очите под рунтавите вежди бяха изненадващо бистри и сини. Те се бяха спрели върху Милер с израз на лека умора.

— Аз съм — отвърна той.

— Казвам се Петер Милер и работя като репортер в Хамбург. Може ли да поговорим?

Антъни Кедбъри го покани с жест да седне на свободния стол до себе си.

— Май ще е по-добре, ако разговаряме на немски — каза той.

Облекчението, което изпита Милер, явно се беше изписало на лицето му, защото англичанинът се усмихна.

— Какво мога да направя за вас? — попита на немски той.

Милер се взря в проницателните очи насреща си и реши да започне отначало. Разказа му за всичко случило се след смъртта на Таубер. Превъзходен слушател, събеседникът му нито веднъж не го прекъсна. Той махна на бармана едва когато младежът свърши. За себе си поръча втори рикар, а на Милер предложи бира.

— „Шпатенброй“[2], не е лоша — каза той.

Милер кимна и наля пенливата течност до ръба на високата чаша.

— Наздраве — рече Кедбъри. — Ще ви кажа, че сте се заели с една наистина трудна задача, и ви поздравявам за куража.

— Чак пък поздравления? — учуди се Милер.

— Не бих казал, че подобни теми се разследват с кой знае какво удоволствие от вашите сънародници — поясни Кедбъри. — След известно време сам ще се убедите в това.

— Вече се убедих — кисело промърмори Милер.

— Хм, и аз така си помислих — усмихна се англичанинът и изведнъж предложи: — Искате ли да хапнем по нещо? Днес жена ми отсъства.

По време на обяда Милер го попита дали в края на войната е бил в Германия.

— Да, бях военен кореспондент — отвърна Кедбъри. — Много млад, разбира се. Дойдох с армията на Монтгомъри. Естествено, не в Бон — тогава никой не беше чувал за това градче. Главната квартира на армията беше в Лунеберг. А след това останах. Изпратих репортажите си за края на войната, за подписването на капитулацията и сложих точка. После вестникът ми предложи да остана тук и аз приех.

— Отразявали ли сте „зоналните процеси срещу нацистки военнопрестъпници“? — попита Милер.

Кедбъри пъхна сочно парче филе в устата си и задъвка, като кимаше.

— Всички, които бяха проведени в английската зона. Изпратиха ни в помощ един специалист от Нюрнберг — град под американска юрисдикция. Най-опасните престъпници, осъдени в нашата зона, бяха Йозеф Крамер и Ирма Грезе. Чували ли сте за тях?

— Не, никога.

— Наричаха ги „зверовете от Белцен“. Всъщност аз им лепнах този прякор и така си им остана. А за Белцен чували ли сте?

— Смътно — призна си Милер. — Хората от моето поколение нямат кой знае каква информация по тези въпроси. Никой не е проявявал особено желание да ни разказва за тях.

Кедбъри му хвърли изпитателен поглед изпод рунтавите си вежди.

— А вие искате да знаете всичко, така ли?

— Рано или късно трябва да научим истината. Искам да ви попитам нещо — вие лично мразите ли германците?

В продължение на минута-две Кедбъри съсредоточено размишляваше, като едновременно с това не преставаше да дъвче.

— Малко след като откриха Белцен, отидох да го разгледам заедно с група журналисти — каза накрая той. — Направо се разболях, макар че през войната се бях нагледал на какви ли не страхотии. Никога в живота си не бях виждал нещо, което дори да наподобява на Белцен. Тогава, в онзи момент, положително ненавиждах всички германци!

— А сега?

— Сега не. Вече не. Нека не забравяме, че през 1948 година се ожених за германка. И оттогава насам живея непрекъснато тук. Едва ли бих останал, ако продължавах да изпитвам онова, което изпитвах тогава — през четирийсет и пета. Сигурно отдавна щях да съм се върнал в Англия.

— Каква е причината за тази промяна?

— Времето. А и убеждението, че не всички германци са като Йозеф Крамер. Или като… как му беше името? Ах, да — Рошман и такива като него. Но искам да ви призная, че продължавам да изпитвам инстинктивно недоверие към германците от моето поколение.

— А към германците от моето? — Милер въртеше в ръце чашата с вино и наблюдаваше рубинените отблясъци по стените й.

— Те са по-добри — отвърна Кедбъри. — Нека си го кажем направо — вие трябва да бъдете по-добри!

— Вие бихте ли ми помогнали да си изясня някои неща около Рошман? Никой досега не е проявил подобно желание.

— Стига да мога — кимна Кедбъри. — Какво по-точно?

— Спомняте ли си човек с това име да е бил предаден на съдебните власти в английската зона?

— Не — поклати глава Кедбъри. — Но вие споменахте, че той е австриец. А по онова време Австрия също беше окупирана от четирите Велики сили. В германската територия, за която отговаряхме ние, процес срещу Рошман не е имало — в това съм сигурен. Иначе щях да запомня името.

— Защо тогава англичаните са поискали фотокопие от личното му досие в Берлин?

Кедбъри се замисли.

— Вероятно името му е привлякло с нещо вниманието им — каза той. — На този етап едва ли някой е знаел за станалото в Рига. В края на четирийсетте руснаците бяха страшно мнителни и ние нямахме никаква информация от Изток. А именно там са били извършени най-тежките престъпления, включително масовите убийства. По този начин стигнахме до абсурдно положение — осемдесет процента от престъпленията срещу човечеството бяха извършени отвъд това, което днес наричаме „желязна завеса“, докато деветдесет процента от самите престъпници се укриваха в трите окупирани от Запада зони. Стотици и хиляди престъпници се изплъзнаха от ръцете ни просто защото не знаехме какво са извършили на хиляда и петстотин километра на изток оттук.

Но след като през 1947 година англичаните отправят запитване за Рошман, значи той по някакъв начин е попаднал в полезрението на съдебните власти.

— И аз си помислих същото — каза Милер. — В коя част на английските архиви би трябвало да започна издирванията си?

— Най-добре да започнем с моят личен архив. Елате, аз живея съвсем наблизо.

За щастие Кедбъри се оказа педантичен човек. Всичките му кореспонденции от края на войната до наши дни бяха акуратно подредени и номерирани. Две от стените на просторния му кабинет бяха изцяло заети с папки в твърди корици, а в единия ъгъл се издигаха два внушителни метални шкафа с картотека по азбучен ред.

— Аз работя предимно у дома — обясни на Милер той, докато се настаняваха в кабинета. — Това е моята архива. Подредил съм я по своя собствена система и едва ли външен човек ще може да се оправи с нея. Сега ще ви покажа.

Ръката му се насочи към картотечните шкафове.

— Единият е пълен с имена, подредени по азбучен ред. Другият е на тематичен принцип, като заглавията на материалите също са по азбучен ред. Ще започнем от първия. Търсете на буквата „Р“.

Търсенето приключи за броени минути — папка с името на Рошман липсваше.

— Е, добре. Сега да опитаме тематичните заглавия. От тях могат да ни бъдат в помощ четири — папки с надпис „Нацизъм“, „СС“, обширните материали под общо заглавие „Правосъдие“, в един от които се съдържат изрезки за всички процеси, проведени след войната. За съжаление повечето от тях са срещу криминални престъпници, извършили различни престъпления във ФРГ след 1949 година. И накрая от полза може да ни бъде папката със заглавие „Военни престъпления“. Мисля да започнем от нея…

Макар че Кедбъри четеше доста по-бързо от Милер, прегледът на изрезките във всичките четири папки им отне доста време. Когато англичанинът се изправи и с въздишка затвори папката с военните престъпления, навън вече беше тъмно. Той я постави на мястото й и каза:

— Страхувам се, че трябва да прекратим, тъй като тази вечер съм канен на гости. — Ръката му махна по посока на подредените край стената рафтове. — Остава ни да прегледаме само това.

Милер затвори папката, която четеше, и вдигна глава.

— Какво има там?

— Кореспонденциите, които съм изпращал на вестника в продължение на деветнайсет години — отвърна Кедбъри. — Те са на най-горния рафт. Под тях са вестникарските изрезки за Австрия и Германия, които съм събирал в течение на тези деветнайсет години. При тях явно ще има доста дубъли от горния рафт, тъй като са предимно от моя вестник. Но разполагам и с много неща, които не са писани от мен, както и с такива, които съм писал, без да бъдат отпечатани.

Изрезките за една календарна година се побират горе-долу в шест папки. Ще ни трябва доста време да ги прегледаме, но за щастие утре е неделя и можем да се занимаваме само с и това, стига да искате…

— Много сте любезен — каза Милер.

— Нямам никаква работа — сви рамене Кедбъри. — А почивните дни през декември в Бон едва ли предлагат особени забавления. Жена ми ще се прибере чак утре вечер. Предлагам утре в единайсет и половина да се срещнем в бара на „Серкл Франсез“.

Някъде в средата на неделния следобед намериха това, което им трябваше. Антъни Кедбъри привършваше с прегледа на кореспонденциите, които беше изпращал през ноември и декември 1947 година. Изведнъж извика: „Еврика“, извади листа от придържащата го стоманена пружина и го размаха във въздуха. Информацията беше написана с гъсти машинописни редове върху пожълтяла от времето хартия и носеше дата: 23 декември 1947.

— Нищо чудно, че вестникът не се е ангажирал да я отпечата — каза той. — Едва ли някой точно навръх Коледа ще иска да чете за заловен някъде си бивш есесовец. А тогавашните издания не разполагаха с кой знае колко разнообразна информация.

Той постави листа върху писалището и насочи към него светлината на подвижната настолна лампа. Милер се наведе над него.

Управление на английските

окупационни сили

Хановер, 23 декември

Един бивш есесовец — капитан от бойните части на получилата печална слава нацистка организация, е бил арестуван от британските военни власти в Грац, Австрия. Говорител на БВВ съобщи, че предстои следствие срещу него. Човекът Едуард Рошман, е бил разпознат на улицата от бивш концлагерист, според когото Рошман е бил комендант на лагера в Латвия. След като е бил проследен и идентифициран в родния си дом, Рошман е бил арестуван от британската военна полиция в Грац.

Говорителят съобщи, че до съветските окупационни власти в Потсдам е било изпратено искане за по-подробни сведения относно лагера и този човек. Търсенето на нови свидетели е в пълен ход. Междувременно е било потвърдено със сигурност, че арестуваният действително се нарича Едуард Рошман. Това е било потвърдено след справка в личното му есесовско досие, с което разполагат американските окупационни сили в Берлин. Край.

Кедбъри

Милер прочете кратката информация четири-пет пъти подред.

— Господи! — прошепна той. — Вие сте го държали в ръцете си!

— Мисля, че това заслужава по едно питие — усмихна се Кедбъри.

Когато в петък сутринта Верволф проведе своя разговор с Мемерс, той не прецени, че четиридесет и осем часа по-късно ще бъде неделя. Въпреки това направи опит да се свърже с кантората на частния детектив. Никой не му отговори. Това стана приблизително в същия час, в който двамата журналисти в Бад Годесберг направиха своето откритие.

Точно в девет на следващата сутрин Мемерс беше на работното си място. В девет и половина Верволф го хвана на телефона.

— Много се радвам, че се обадихте, камерад — каза Мемерс. — Върнах се от Хамбург късно снощи.

— Набавихте ли необходимата информация?

— Разбира се. Можете да записвате…

— Казвайте — съгласи се гласът отсреща.

Мемерс прочисти гърлото си и започна да чете данните, които беше записал в бележника си.

— Собственикът на колата е репортер на свободна практика. Казва се Петер Милер. Описание: двайсет и девет годишен, висок почти метър и осемдесет, кафяви очи, кестенява коса. Майка му е вдовица и живее в Осдорф, едно от предградията на Хамбург. Той самият живее под наем в централната част на града, близо до Щайндам.

Мемерс продиктува точния адрес и телефона на Милер, след което продължи:

— Живее с едно момиче, което работи в стриптийзклуб. Казва се Зигрид Ран. Работи предимно за илюстровани седмичници, търсен е, печели добре. Специалист по разследванията. Както съвсем правилно отбелязахте, камерад, един истински копой.

— Някаква информация относно лицето, което му е възложило сегашните разследвания?

— Никаква, колкото и да ви е чудно това. Никой не знае с какво се занимава Милер в момента. Нито пък за кого работи. Представих се за редактор в едно известно списание и подробно разпитах момичето. По телефона, разбира се. Тя не знае къде е в момента той, но очаква телефонен разговор с него днес следобед.

— Друго?

— Колата. Прекалено набиваща се в очи. Черен ягуар, английско производство, с жълти линии отстрани на купето. Спортен двуместен автомобил с неподвижен покрив. Модел „ХК-150“ според информацията от собственика на гаража, в който Милер я държи.

Верволф прецени всичко, казано дотук, за броени секунди.

— Искам да го откриете — каза той.

— При всички случаи не се намира в Хамбург — отвърна Мемерс с леко раздразнение. — Заминал е в петък на обяд, малко преди аз да пристигна там. По Коледа си е бил у дома, но преди това пак е пътувал.

— Това ми е известно — каза Верволф.

— Бих могъл да разбера с какви проучвания се занимава — предложи услугите си Мемерс. — Не разпитвах особено настоятелно, защото ми казахте да не попадам в полезрението му.

— Зная какви са проучванията му — отвърна Верволф. — Иска да разкрие един от нашите другари. — Бившият есесовец се замисли за момент, после попита: — А можете ли да разберете къде е в момента?

— Мога — отвърна Мемерс. — Следобед ще позвъня на момичето и ще му кажа, че спешно търся Милер от името на някое списание. По телефона ми се стори доста простовата и няма да е трудно да я подлъжа.

— Добре, постъпете така — съгласи се Верволф. — Ще ви позвъня отново в четири часа.

Същата сутрин Кедбъри присъстваше на някаква пресконференция в Бон. Около десет и половина се освободи и позвъни на Милер в хотел „Дрезден“.

— Радвам се, че успях да ви хвана, преди да заминете — каза му той. — Хрумна ми нещо, което би могло да ви бъде от полза. Чакайте ме в четири следобед в бара на „Серкл Франсез“.

Малко преди обяд Милер се свърза със Зиги и й каза, че се намира в хотел „Дрезден“.

Срещнаха се в уречения час и Кедбъри поръча чай.

— Докато се прозявах на скапаната пресконференция тая сутрин, изведнъж ми хрумна нещо — каза той. — След като Рошман е бил заловен и идентифициран като военнопрестъпник, делото му без съмнение е попаднало в полезрението на британските окупационни власти. По онова време всички подобни дела се копираха в няколко екземпляра и се разпращаха из останалите окупационни зони. Чували ли сте някога за лорд Ръсел от Ливърпул?

— Не, никога.

— Той беше юридически съветник на английския военен губернатор по всички процеси на военнопрестъпници, проведени по време на окупацията. По-късно издаде книга със заглавие „Гнетът на свастиката“. Сам можете да се досетите за нейното съдържание. Тя не му донесе кой знае каква популярност в Германия, но съдържаше доста истини. Особено по отношение на зверствата.

— Той адвокат ли е? — попита Милер.

— Вероятно. Вече не е млад, но репутацията му е на човек с необикновена памет. Ако някога са му възложили да изготви обвинителен акт по делото на Рошман, той положително още помни всяка запетайка в него. Сигурен съм в това.

Милер кимна и отпи глътка чай.

— Значи бих могъл да отлетя за Лондон и да поговоря с него.

Кедбъри бръкна в джоба си и извади един плик.

— Вече ви написах препоръчителното писмо — усмихна се той, после се изправи. — Желая ви успех.

Малко след четири Верволф набра номера на Мемерс. Детективът вече беше готов със своята информация.

— Позвънил е на приятелката си — каза той. — Намира се в Бад Годесберг, хотел „Дрезден“.

Верволф остави слушалката и започна да прелиства една от своите адресни книги. След известно време откри името, което му трябваше, и набра номер в областта Бон/Бад Годесберг.

Върнал се в хотела, Милер позвъни на кьолнското международно летище и си запази място за Лондон на следващия ден — вторник, 31 декември. Минавайки край рецепцията, той беше спрян от ослепителната усмивка на дежурната администраторка, която посочи към фоайето с пръснати из него масички и кресла, от които пред посетителите се откриваше панорамна гледка към долината на Рейн.

— Един господин ви очаква, хер Милер — каза тя.

Милер се извърна и хвърли бърз поглед към тапицираните кресла, подредени в полукръг около остъклената веранда. В едно от тях седеше мъж на средна възраст с черно зимно палто. В ръката си държеше сгънат чадър и малко черно куфарче. Учуден, че някой знае за пребиваването му тук, Милер се приближи до него.

— Вие ли сте искали да ме видите?

Човекът скочи на крака.

— Хер Милер?

— Да.

— Хер Петер Милер?

— Да.

Човекът наведе глава за поздрав с краткия отривист жест, типичен за германските благородници от миналия век.

— Казвам се Шмид. Доктор Шмид.

— С какво мога да ви помогна?

Доктор Шмид се усмихна с някакво непонятно неодобрение и погледна към прозореца, зад който мрачните и почти черни води на Рейн течаха току под осветената хотелска тераса, напълно пуста в този сезон на годината.

— Разбрах, че сте журналист на свободна практика, хер Милер. При това много добър журналист. — Усмивката изведнъж стана ослепително ярка и сърдечна. — Имате репутация на извънредно точен и съвестен репортер.

Милер мълчеше и чакаше.

— Някои мои приятели научили, че в момента разследвате събития, станали… е, да кажем… преди много време. Преди много, много време!

Милер се вцепени от изумление. Мозъкът му бясно запрепуска, напразно опитвайки се да разбере кои са тези „приятели“ и как са научили за неговото начинание. После изведнъж се сети, че беше разпитвал за Рошман едва ли не из цялата страна.

— Да, аз действително извършвам известни проучвания за един човек на име Едуард Рошман — отвърна той. — И какво от това?

— Именно, именно. Просто бих могъл да ви бъда полезен по отношение на капитан Рошман. — Очите на човека се преместиха върху лицето на Милер и приятелски му се усмихнаха. — Капитан Рошман е мъртъв.

— Така ли? — учуди се Милер. — Не бях чувал за това.

Доктор Шмид изглеждаше доволен.

— Разбира се, че не сте чували. Няма причини да бъде обратното. Но това е истината и само си губите времето.

Милер си придаде разочаровано изражение на лицето и попита:

— Бихте ли ми казали къде и кога е умрял?

— Значи все още не сте стигнали до обстоятелствата на неговата смърт, така ли? — отвърна с въпрос докторът.

— Не. Според последните ми сведения през 1945 година е бил жив.

— О, да, разбира се — съгласи се с готовност доктор Шмид. — Но малко след това е бил убит. Върнал се е в Австрия, където загинал в сражение с настъпващите американски войски. Тялото му било идентифицирано от няколко души, които приживе са го познавали много добре.

— Сигурно е бил забележителен човек — подхвърли Милер.

— Някои хора действително мислят така — кимна Шмид.

— Исках да кажа — продължи Милер така, сякаш не беше чул забележката му, — че забележителността му е свързана с нещо съвсем особено — той е първият човек след Исус Христос, съумял да възкръсне. Защото на двайсети декември 1947 година е бил заловен жив и здрав от англичаните в австрийския град Грац!

В очите на доктора се отразяваше ослепително белият сняг, натрупан по перваза на прозореца.

— Държите се много глупаво, Милер! — просъска той. — Много, много глупаво! Позволете ми да ви дам един съвет — съвет на доста по-възрастен и доста по-опитен от вас човек. Зарежете тези разследвания!

— Трябва ли да ви благодаря? — студено го изгледа Милер.

— Вероятно да, особено ако се вслушате в него!

— Пак не ме разбрахте — прекъсна го Милер. — През октомври тази година Рошман е бил видян жив в Хамбург. Досега това беше едно непотвърдено от факти предположение, но от този момент нататък то се превръща в неоспорим факт. Потвърдихте го вие!

— Повтарям, че ще постъпите много глупаво, ако не зарежете това разследване! — Очите на доктора бяха все така студени, но някъде в дълбините им се долавяше наличието на тревога. Години наред неговите заповеди не бяха оспорвани от никого и по тази причина му беше трудно да свикне с промяната.

Милер започна да се ядосва, усещайки как вратът, а след това и лицето му бавно започват да почервеняват.

— Отвращавате ме, хер доктор! — каза той. — Отвращава ме цялата ви смърдяща банда! Макар фасадата ви да вдъхва респект, вие сте мръсно петно върху лицето на моята страна! Мога да споделя с вас какви са бъдещите ми планове — ще продължа да задавам въпроси, докато открия онази отрепка!

После се извърна да си върви, но онзи изведнъж го сграбчи за ръкава. Лицето му се приближи на сантиметри от лицето на Милер.

— Ти не си евреин, хлапако! — просъска Шмид. — Ти си ариец, значи си един от нас! Какво сме ти направили, за Бога? Кажи, какво?

Милер бавно издърпа ръката си.

— След като и до днес не сте разбрали това, едва ли някога ще го разберете, хер доктор!

— Ах вие, младежите! Винаги едни и същи! Защо винаги отказвате да правите това, което ви се казва?

— Защото така сме устроени. Или поне аз съм устроен така.

Докторът го гледаше с присвити очи.

— Ти не си глупак, Милер! — просъска той. — Но се държиш като глупак! Нима си един от онези идиоти, които постоянно повтарят, че се ръководят само от своята съвест? Лично аз силно се съмнявам в това и мисля, че на дъното на тази работа има нещо лично.

— А може и да има — подхвърли през рамо Милер и закрачи през фоайето.

[1] Вампир, върколак (нем.) — Б.пр.

[2] Известна марка баварско пиво. — Б.пр.

8.

Милер откри къщата в тихия жилищен квартал на Уимбълдън без никакви трудности. Вратата отвори самият лорд Ръсел — наближаващ седемдесетте човек, облечен с вълнена жилетка и папийонка под яката на ризата. Милер се представи.

— Вчера в Бон обядвахме заедно с мистър Антъни Кедбъри — каза той. — От него научих за вас, даде ми и препоръчително писмо. Много моля да поговорим, сър.

Застанал на най-горното стъпало, лорд Ръсел озадачено го гледаше.

— Кедбъри — промърмори той. — Май не си го спомням…

— Кореспондент на един английски вестник във ФРГ — поясни Милер. — Работи там непосредствено след края на войната. Изпращал е кореспонденции за някои процеси срещу военнопрестъпници, в които сте участвали и вие в качеството си на заместник-прокурор. Сигурно си спомняте процеса срещу Йозеф Крамер и останалите убийци от Белцен…

— Разбира се, разбира се. Сега си спомням Кедбъри — онзи момък от пресата… Години не съм го виждал. Но защо стоите тук, заповядайте вътре. Тук е студено, пък аз вече не съм млад… Влизайте, влизайте!

Лордът се извърна и без да чака отговор, се насочи към вътрешността на къщата. Милер го последва, като не забрави да затвори вратата пред напорите на ледения вятър, появил се в първия ден на новата 1964 година. Окачи палтото си в антрето, подчинявайки се на съвета на домакина, после го последва. В камината на всекидневната приятно пламтеше огън.

Милер извади писмото на Кедбъри и го подаде на стареца. Лорд Ръсел го прочете и учудено вдигна вежди.

— Дошли сте чак тук само за да получите информация за някакъв си нацист? — Очите под гъстите вежди огледаха внимателно младежа. — Добре, сядайте. Няма никакъв смисъл да стърчим прави.

Настаниха се в тапицираните с цветна дамаска кресла, разположени от двете страни на камината.

— Как така млад германски репортер се е нагърбил със задачата да преследва нацисти? — попита без встъпление лорд Ръсел. Прямотата му се стори малко неуместна на Милер и той каза:

— Нека ви разкажа цялата история.

— Така ще е най-добре — кимна благородникът и се наведе да изчука лулата си в решетката на камината. Милер започна, а той отново я напълни, после доволно запуфка. Когато наближи краят на историята, в лулата бяха останали няколко последни гранки тютюн.

— Надявам се, че съм успял да стана ясен със своя английски — приключи Милер и зачака реакцията на стария прокурор.

Лорд Ръсел с мъка се изтръгна от някакви свои мисли.

— О, да. Вашият английски е доста по-ясен от моя немски въпреки всичките ми години в Германия. Човек, знаете, забравя…

— Тази история с Рошман… — започна Милер.

— Крайно интересна наистина. Защо искате да го откриете?

Въпросът беше изстрелян с внезапна острота и Милер забеляза, че очите на стареца го наблюдават с будно любопитство.

— Ами имам своите причини… — сковано започна той. — Убеден съм, че този човек трябва да бъде предаден на съда.

— Хм, всички искаме това, но въпросът е дали на практика ще стане така.

— Ще стане, стига да го открия! — убедено възкликна Милер. — Давам ви своята дума!

Английският благородник никак не се впечатли от ентусиазма му. Малки, съвършено правилни кръгчета ритмично изскачаха от чашката на лулата му и бавно се устремяваха към тавана. Паузата се проточи.

— Питам се дали вие си спомняте за такъв човек, милорд.

— Дали го помня ли? — сепна се лорд Ръсел и сякаш изведнъж включи на скорост. — Разбира се, че го помня. Ако не самия човек, поне името му. Мъча се да прикача и едно лице към това име, но засега не успявам. Паметта на старците отслабва, знаете… Още повече, че в онези години край мен имаше сума подобни типове…

— Вашата военна полиция го е арестувала в Грац на двайсети декември 1947 година — припомни му Милер, след което му показа копия от снимките на Рошман. Лорд Ръсел ги разглежда в продължение на няколко секунди, после стана и дълбоко замислен, започна да крачи из стаята.

— Да — каза той и изведнъж се спря. — Вече го виждам. Делото му действително беше изпратено от Грац, от нашата военна полиция там… А Кедбъри е изпратил кореспонденцията си от службата ни в Хановер. — Лорд Ръсел се извърна към Милер и попита: — Значи вашият Таубер за последен път го е видял, като изчезва от Магдебург с някаква кола, така ли? И това е станало на трети април 1945 година?

— Така е записал в дневника си.

— Хм!… Две и половина години преди да го заловим. А знаете ли къде е бил?

— Не — отвърна Милер.

— В един английски военнопленнически лагер. Странно, много странно… Добре, млади човече, ще се опитам да си спомня каквото мога…

Колата с Едуард Рошман и тримата му колеги есесовци прекосява Магдебург и веднага се отправя на юг, по посока на Бавария и Австрия. До края на април успяват да се доберат до Мюнхен, където решават да се разделят. По това време Рошман вече е облечен в униформата на ефрейтор от Вермахта. Документите му все още са на негово име, но в тях пише, че е обикновен войник.

На югоизток от Мюнхен с грохот настъпват механизираните колони на американската армия. Те не се занимават с цивилното население, оставяйки го на вниманието на тиловата администрация. Бързат да завземат Бавария, обезпокоени от слуховете, че нацистката върхушка възнамерява да се затвори в изградената около жилището на Хитлер в Берхтесгаден непристъпна крепост и да се бие до последна капка кръв. Никой не обръща внимание на стотиците и хилядите невъоръжени германски войници, които се влачат по пътищата, докато бронираните дивизии на генерал Патън с грохот нахлуват в Бавария.

Движейки се само нощем по прашните селски пътища и укривайки се през деня в хижи и кошари, Рошман успява да пресече несъществуващата след 1938 година австрийска граница и се отправя на юг към родния Грац. Там познава достатъчно хора, които биха му осигурили подслон.

Успява да заобиколи Виена и вече е почти сигурен, че ще се справи с трудното пътешествие. Но на 6 май се натъква на английски патрул и неразумно прави опит за бягство. Шмугва се в крайпътния храсталак под куршумите на англичаните. Един от тях обаче пронизва белия му дроб. Томитата[1] претърсват набързо храсталака, не го откриват и продължават по пътя си, тъй като е вече почти тъмно. Успял да набере сили, раненият Рошман се добира до къщата на някакъв фермер, издигаща се само на неколкостотин метра от мястото на фаталния инцидент.

Все още в съзнание, той казва на селянина името на един лекар от Грац и човекът тръгва да го доведе с колелото си въпреки мрака и полицейския час. В продължение на три месеца за Рошман се грижат стари негови приятели — първоначално във фермерската къща, а след това в самия Грац. Когато се изправя на крака, вече са изтекли три месеца от края на войната и Австрия е окупирана от четирите Велики сили. Грац попада в сърцето на английската зона.

Всички германски войници задължително трябва да прекарат две години в лагери за военнопленници. Преценил, че там за него ще бъде най-безопасно, Рошман се предава на властите. По този начин от август 1945-а до август 1947-а — годините, в които Европа най-усърдно издирва нацистките престъпници, той си живее на спокойствие в лагера. При доброволното си предаване той е използвал името на свой приятел от Вермахта, отдавна загинал в Северна Африка.

По това време из Европа бродят десетки хиляди германски войници без никакви документи. По тази причина властите са принудени да приемат всекиго по името, което им съобщи. Съюзниците не разполагат нито с време, нито с възможности да проверяват легендите на разни ефрейтори. През август 1947 година Рошман е освободен от лагера и се радва на своята безопасност. Но се оказва, че е прибързал.

Някакъв виенчанин, оцелял като по чудо в рижкото гето, се заклел да открие Рошман и да му отмъсти за всичко. Този човек броди по улиците на Грац, убеден, че есесовецът все някога ще се завърне в родния си град, където го очакват както родителите му, така и неговата съпруга Хела. Старците си той не е виждал от 1939 година. С Хела сключва брак през 1943 година — по време на една от своите отпуски. Бившият концлагерист неуморно шари между двете къщи и чака.

След освобождаването си Рошман остава в околностите на Грац и работи като ратай. На 20 декември 1947 година решава да се прибере у дома и да прекара там Коледните празници. Но концлагеристът го чака. Видял, че към къщата на жена му се насочва висок и слаб мъж с пясъчноруса коса и воднистосини очи, той се прикрива зад един стълб. Рошман чука на вратата и влиза.

Час по-късно двама яки сержанти от английската военна полиция чукат на вратата, без да крият скептицизма си по отношение на това, което им е разказал възрастният концлагерист. След кратък обиск на жилището Рошман е открит под едно легло. Вероятно би успял да спечели доверието на английските полицаи, ако се беше опитал да им обясни, че старецът се е припознал. Но опитът му да се скрие е твърде подозрителен. Арестуват го и го предават за разпит на майора АВП Харди. Той го затваря в една килия и изпраща до Берлин молба за снемане на самоличността му, По това време американците вече разполагат с пълната картотека на есесовските офицери.

Четиридесет и осем часа по-късно пристига потвърждението и колелото се завърта. Докато чакат отговор на молбата си до съветските власти в Потсдам за повече подробности относно лагерите в Рига, американците изискват Рошман като свидетел по делото на група есесовци, вършили своите престъпления именно в тези лагери. Англичаните дават съгласието си.

На 8 януари 1948 година в шест часа сутринта Рошман е качен на влака за Залцбург и Мюнхен. Охраната му се състои от двама сержанти — единият от военната полиция, а другият от Силите за сигурност.

Лорд Ръсел спря да се разхожда и се наведе да изтръска лулата си в камината.

— Какво става по-нататък? — попита възбудено Милер.

— Ами чисто и просто избягал — отвърна лорд Ръсел.

— Какво?

— Избягал. Скочил от прозореца на тоалетната, като преди това на няколко пъти се оплакал, че храната в затвора му докарала разстройство. Когато пазачите му разбили вратата, той отдавна бил изчезнал в дълбокия сняг навън. Така и не успяха да го открият. Естествено, хайка имаше, но той явно е успял да се измъкне благодарение на постоянните виелици. След това вероятно е влязъл във връзка с онези организации, които след войната помагаха на бившите нацисти да изчезнат. Шестнайсет месеца по-късно беше създадена вашата нова република и ние предадохме всички архиви на правителството в Бон.

Милер остави настрана писалката си.

— И сега какво? — попита той.

— Предлолагам, че ще трябва да се обърнете към вашите хора — изду бузи лорд Ръсел. — Вече имате всички подробности от живота на Рошман в отрязъка от рождението му до осми януари 1948 година. Останалата част е в ръцете на германските власти.

— Кои по-точно? — попита Милер, като предварително се опасяваше от отговора.

— Що се отнася до Рига, ще трябва да се обърнете към Главната прокуратура в Хамбург — отвърна лордът.

— Вече бях там.

— И не получихте кой знае каква помощ, така ли?

— Никаква.

— Това не ме учудва — усмихна се лорд Ръсел. — Опитахте ли в Лудвигсбург?

— Да. Бяха любезни, но също не ми помогнаха. Било против правилата.

— С това официалните източници за вашето разследване се изчерпват. Остава значи само един човек. Чували ли сте за Симон Визентал?

— Визентал? Да, чувал съм нещо. Името ми е познато, но не мога да се сетя откъде…

— Евреин от Полска Галиция, живее във Виена. Оцелял след четири години, прекарани в различни концлагери, май че бяха дванайсет… Отдал целия си живот на преследването и разобличаването на търсени нацистки престъпници. И обърнете внимание, без да прибягва до груба сила. Просто събира информация от най-различен характер и когато открие някой укриващ се под фалшиво име нацист, информира полицията. Понякога обаче не прави това. Ако полицията не реагира, той свиква пресконференция и съобщава на света за своите разкрития. Излишно е да ви казвам, че германските и австрийските власти никак не са очаровани от него. Той постоянно ги обвинява, че не си правят труд дори да регистрират укриващите се нацистки престъпници, а камо ли да ги изправят пред съда. Бившите есесовци смъртно го ненавиждат и на няколко пъти са правили опит да го ликвидират. Бюрократите се молят на Бог да бъдат оставени на мира от този човек, докато куп свестни хора го смятат за достоен мъж и правят всичко възможно да му помагат.

— Да, сега си спомням къде съм чувал това име. Нали той откри Адолф Айхман?

— Точно така — кимна лорд Ръсел. — Той откри, че Айхман се крие под името Рикардо Клемент, жител на Буенос Айрес. Оттам нататък израелците поеха нещата в свои ръце. Визентал е разкрил още няколкостотин нацистки престъпници. Ако за вашия Рошман е известно още нещо, той непременно ще го знае.

— Вие познавате ли го? — попита Милер.

Лорд Ръсел кимна.

— Най-добре да ви дам едно писмо. При него ходят всякакви хора, които търсят информация. Препоръката несъмнено ще ви улесни.

Лордът се приближи до писалището си, написа няколко реда на лист луксозна хартия, сгъна го и го пъхна в един плик.

— Желая ви късмет, защото ще имате нужда от него — каза на прага той и побърза да затвори вратата след Милер, тъй като вятърът беше станал още по-хаплив.

На другата сутрин Милер се качи в самолета на БЕА[2] до Кьолн, прибра колата си и потегли на двудневно пътешествие до Виена, използвайки аутобана, който минаваше край Щутгарт, Мюнхен, Залцбург и Линц.

Пренощува в Мюнхен, тъй като му се наложи да пътува бавно по отрупаните със сняг пътища — често в едно-единствено платно, тъй като другото беше заето от булдозери и камиони с пясък, които се опитваха да надвият непрестанно сипещия се сняг. Рано на следващата сутрин отново беше на път и сигурно по обяд би стигнал до Виена, ако в района на Бад Толц, южно от Мюнхен, не беше попаднал на голямо задръстване.

Аутобанът се виеше през гъсти борови гори. Изведнъж насреща му изникна гора от знаци, която настойчиво го подканяше да намали скоростта. Следвайки указанията им, той постепенно спря. В аварийното платно беше спряла полицейска кола с включени предупредителни светлини, а двама полицаи в бели униформи задържаха движението. Същото ставаше и на платното за обратно движение. От двете страни на аутобана личеше някакъв черен път, прокаран сред гъстите редици на боровете. В двата му края стояха войници със светещи палки и очевидно очакваха нещо да се появи от гората.

Изгарящ от нетърпение, Милер смъкна страничното стъкло и викна към полицаите:

— Хей, какво става тук? Защо ни спирате?

Единият от мъжете в бели униформи бавно пристъпи към ягуара и се усмихна.

— Военни маневри. След десет минути трябва да се появи колона танкове.

Първата бойна машина изскочи от гората точно след четвърт час. Дългият хобот на дулото й сякаш душеше мразовития януарски въздух и търсеше скрита опасност. След миг плоското бронирано туловище на танка се измъкна от гората и започна да пресича магистралата с оглушително тракане на веригите.

Старши сержант Улрих Франк беше щастлив човек. На тридесетгодишна възраст вече беше постигнал най-голямата мечта в живота си — да бъде командир на танк. Още помнеше деня, в който се беше родила тази мечта — беше 10 януари 1945 година, когато манхаймското момченце отиде на кино. По време на прегледа екранът се тресеше и виеше, изпълнен до краен предел с „кралските тигри“ на Хасо фон Мантойфел, които бяха тръгнали да спрат офанзивата на англоамериканските войски.

Момчето гледаше със страхопочитание и възторг неясно мержелеещите се фигури на танковите командири, чиито глави в стоманени каски и предпазни очила стърчаха от люковете на ревящите машини. Оказа се, че това е повратният момент в живота на десетгодишния Улрих. Когато излезе от салона, той даде клетва пред себе си, че един ден ще стане командир на танк.

Изпълнението на тази клетва отне деветнадесет години от живота му, но той удържа на дадената дума. На онези зимни маневри в горите край Бад Толц старши сержант Улрих Франк участваше за пръв път като командир на танк — една чудесна машина „М-48 Патън“.

Оказа се обаче, че това ще бъде и последното му учение с такъв тип танк. В казармата чакаха, подредени в редици и блеснали с новата си боя, френски машини „АМХ-135“, с които трябваше да бъде превъоръжена неговата част. По-бърз и по-добре въоръжен от „Патън“, новият „АМХ“ само след седмица щеше да бъде поставен под негово командване.

Франк хвърли поглед към черния кръст, символизиращ принадлежността на бойната машина към армията на новата германска държава, после очите му се спряха под изписаното непосредствено под купола собствено име на танка. Изпита леко съжаление. Макар че беше командир на този танк само от шест месеца, той завинаги щеше да си остане първата му бойна машина, голямата му любов. Беше я кръстил „Драхенфелс“ — „Скалата на дракона“ — името на онова място на завоя на Рейн, където преди столетия Мартин Лутер се заел да превежда Библията на немски език и запратил мастилницата си по изскочилия наблизо дявол. След превъоръжаването този „Патън“ най-вероятно щеше да отиде за претопяване.

Намалявайки ход, танкът прекоси с полюшване крайпътната канавка и бавно изчезна сред дърветата.

Най-накрая Милер се добра до Виена. Беше следобед на 4 януари. Отправи се към центъра и попита къде се намира площад Рудолф, оставяйки ангажирането на стая в хотел за по-късно.

Без затруднения откри № 7 и хвърли поглед към списъка на обитателите. Срещу един звънец на третия етаж беше поставена картичка с надпис „Център за документация“. Той изкачи стълбите и почука на вратата, боядисана в кремав цвят. Някой надникна през шпионката и миг по-късно ключалките изщракаха. На прага застана хубаво русо момиче.

— Какво обичате?

— Казвам се Петер Милер и искам да разговарям с господин Визентал. Нося препоръчително писмо.

Милер извади плика и го подаде на момичето. Тя го погледна колебливо, усмихна се с напрегната усмивка и го помоли да почака. След няколко минути надникна от дъното на коридора и му направи знак да я последва.

— Оттук, моля.

Милер затвори входната врата и тръгна по извития коридор, който свършваше пред някаква затворена врата. Човекът зад бюрото се изправи да го посрещне.

— Влезте, моля — каза Симон Визентал.

Беше по-едър от очакваното, висок и широкоплещест мъж, някъде около шестдесетте, облечен в сако от туид. Беше изгърбен така, сякаш очите му постоянно търсеха да открият някой паднал на земята документ. В ръката си държеше препоръчителното писмо на лорд Ръсел.

Кабинетът му беше малък и претъпкан. Едната му стена беше изцяло заета от лавици с книги, а срещу нея имаше нещо като колаж от увеличени фотокопия на показания и протоколи за разпит на членовете на различни антинацистки организации. В дъното имаше дълъг диван, също затрупан с книги, а прозорчето вляво от вратата гледаше към мрачен вътрешен двор. Тъкмо пред този прозорец беше поставено писалището на домакина. Милер се отпусна в стола пред него, явно предназначен за посетители. Известният ловец на нацисти се настани зад бюрото и още веднъж прочете писмото на лорд Ръсел.

— Лордът пише, че се опитвате да откриете есесовски престъпник — започна без всякакви предисловия той.

— Точно така.

— Мога ли да зная името му?

— Рошман. Капитан Едуард Рошман.

Симон Визентал повдигна вежди и учудено подсвирна.

— „Касапина на Рига“. Един от петдесетте най-търсени престъпници в моя списък. Мога ли да попитам защо се интересувате точно от него?

Милер започна да разказва, като се стараеше да не се впуска в подробности.

— По-добре да започнете отначало прекъсна го Визентал. — Още от историята с онзи дневник.

Наложи му се за четвърти път да разказва всичко, което вече бе изложил пред човека от Лудвигсбург, Кедбъри и лорд Ръсел. Всеки път разказът му ставаше малко по-дълъг, тъй като към него се прибавяше по някой нов щрих от живота на Рошман. Започна от самото начало и млъкна едва след като описа помощта, която му беше оказал английският благородник.

— Сега искам да разбера какво е станало, след като Рошман е скочил от влака — приключи той.

Симон Визентал гледаше към притиснатото от жилищни блокове дворче и мълчеше. Очите му проследяваха снежинките, които колебливо се спускаха в тясната и мрачна шахта.

— Разполагате ли с дневника? — попита накрая той.

Милер бръкна в куфарчето си и постави тетрадката на Таубер върху бюрото.

Визентал я гледаше със страхопочитание, после внимателно се зае да я прелиства.

— Невероятно! — прошепна той, после вдигна глава и се усмихна. — Добре, приемам, че вашият разказ е автентичен…

— Нима сте се съмнявали в това? — вдигна вежди Милер.

— Съмнения винаги съществуват, хер Милер — приятелски каза Симон Визентал. — Вашата история е много странна. Все още не ми е ясен мотивът, поради който именно вие сте се заели да издирвате Рошман.

— Аз съм репортер — сви рамене Милер. — А това е отличен материал за човек като мен.

— Който едва ли някога ще види бял свят и едва ли си струва всичките ви спестявания. Сигурен ли сте, че не влагате нищо лично?

Милер се замисли.

— Вие сте вторият човек, който ми задава този въпрос. Първият беше издателят Хофман, собственик на „Комет“. Защо трябва да влагам нещо лично? Аз съм само на двайсет и девет години, а тази история е станала далеч преди да съм пораснал.

— Разбира се — каза Визентал, хвърли поглед към ръчния си часовник и се изправи. — Часът е пет и ми се иска да се прибера у дома. Бихте ли ми оставили дневника до утре? Искам да го прочета.

— Разбира се — отвърна Милер.

— Чудесно. Ако дойдете в понеделник сутрин при мен, ще се опитам да попълня някои празнини в тази история около Рошман.

В десет сутринта в понеделник Милер отново потропа на вратата на Визентал. Завари го да се бори с огромна купчина кореспонденция, пристигнала през двата почивни дни. При влизането на репортера той вдигна очи и му посочи стола пред себе си. И двамата мълчаха. Ловецът на нацисти внимателно изрязваше ъглите на пликовете и едва след това вадеше съдържанието им.

— Събирам марките — поясни той. — А и искам да пазя пликовете цели.

Занимава се още няколко минути с тази дейност, преди да проговори отново:

— Снощи привърших дневника. Наистина забележителен документ!

— Изненадахте ли се от нещо?

— Не. Поне не от съдържанието му. Всички ние малко или много изживяхме същите ужаси. С известни вариации, разбира се. Но Таубер е изключително прецизен и от него би излязло великолепен свидетел. Забелязвал е всичко, дори и най-незначителните подробности. И съответно ги е записвал. Това е много важно за произнасянето на евентуална присъда в Германия или Австрия. Жалко, че е мъртъв.

Милер се замисли за момент, после вдигна глава.

— Хер Визентал, вие сте първият, преживял всички тези ужаси, с когото лично имам възможност да разговарям. Едно нещо от дневника на Таубер предизвика моето учудване — той казва, че понятието „колективна вина“ не съществува. Но вече двайсет години на нас, германците, постоянно ни се втълпява, че сме виновни. Всички, без изключение. Вие споделяте ли това мнение?

— Не — простичко отвърна ловецът на нацисти. — Таубер е напълно прав.

— Но как е възможно да мислите така? Нали сме убили милиони?

— Вие лично не сте били там, вие лично никого не сте убили. Както казва Таубер, трагедията е там, че истинските убийци са избегнали правосъдието.

— Тогава кой на практика е ликвидирал всичките тези хора?

Симон Визентал го наблюдаваше внимателно.

— Чували ли сте нещо за различните организации в рамките на СС? — попита го той. — За обособените отдели, които носят пряка отговорност за убийството на милиони хора?

— Не.

— Значи трябва да ви просветля. Сигурно сте чували за Имперското икономическо управление на Райха, което се е занимавало с експлоатацията на хората преди тяхното ликвидиране, нали?

— Да, чел съм някои неща.

— В известен смисъл тяхната работа е била междинно звено на една цялостна операция — започна Визентал. — Останалото — уточняване на жертвите сред цялата маса на населението, отделянето, транспортирането и ликвидирането им след съответната икономическа експлоатация, е било основната задача на РСХА — Главната имперска служба за сигурност на Третия райх. На практика именно тя е физическият убиец на милионите, за които говорим. Странното прибягване до думата „сигурност“ в наименованието й произтича от факта, че нацистите са смятали своите жертви за заплаха за Райха, който трябва да вземе съответните мерки срещу тях. В задачите на РСХА влиза и задължението да разкрива, разпитва и затваря в съответния концлагер и останалите врагове на Райха — комунисти, социалдемократи, либерали и свещеници с големи уста, бойци от Съпротивата в окупираните територии, а накрая и висши военни като фелдмаршал Ервин Ромел и адмирал Вилхелм Канарис, заподозрени в създаване на антихитлеристки настроения и съответно ликвидирани.

РСХА е била разделена на шест отдела. Първи отдел се занимава с административни и кадрови въпроси. Втори отдел — с финанси и материално снабдяване. Трети отдел съдържа в себе си вдъхващите ужас Служба за имперска сигурност и политическата полиция, ръководени първоначално от Райнхард Хайдрих, а след убийството му при бомбения атентат в Прага — от Ернст Калтенбрунер, който пък намира смъртта си на бесилката на Съюзниците. Техните екипи са автори на всички изтънчени мъчения, прилагани върху заподозрените в предателство, независимо дали това са били германци или жители на окупираните територии.

Четвърти отдел е Гестапо, начело на който е стоял все още намиращият се в неизвестност Хенрих Мюлер. Департамент Б-4 в този Четвърти отдел се е занимавал пряко с еврейските въпроси. Той беше ръководен от Адолф Айхман — същия, когото израелците отвлякоха в Аржентина и впоследствие екзекутираха. Пети отдел е криминалната полиция, а Шести — външното разузнаване.

Двамата ръководители на Трети отдел — първо Хайдрих, а после и Калтенбрунер — са и началници на цялата РСХА, а заместник е шефът на Първи отдел — генерал-полковникът от СС Бруно Щрекенбах, който понастоящем получава добра заплата от един универсален магазин в Хамбург и живее във Фьогелвайде.

Тръгнем ли да специфицираме вината, най-голяма част от нея ще се падне на тези два отдела. Нейни носители действително са хиляди престъпници, но не и милионите обикновени хора, които съставляват населението на днешна Германия. Теорията за колективната вина на шейсет милиона германци, включително онези деца, жени и старци, онези войници, моряци и летци, които нямат нищо общо с масовите убийства, се ражда сред определени среди на Съюзническите сили, но впоследствие се прегръща от бившите есесовци, тъй като за тях е изключително удобна. Тя е най-добрият им съюзник, защото за разлика от мнозинството германци есесовците прекрасно знаят, че докато не бъде поставена под съмнение теорията за колективната вина, никой няма да търси преките извършители или поне няма да ги търси достатъчно настойчиво. От всичко това следва, че дори и в наши дни истинските убийци от СС продължават да се крият зад тази теория.

Милер преосмисляше чутото. Чувстваше се леко замаян от споменаваните цифри. Да се разделят 14 милиона души на отделни личности, беше невъзможно. Много по-лесно бе да извика в съзнанието си представата за един-единствен мъж, проснат мъртъв върху носилката под хамбургския дъжд.

— Вярвате ли в мотивите, довели Таубер до самоубийство? — попита той.

Визентал внимателно разглеждаше плика с две красиви африкански марки, който държеше в ръце.

— Мисля, че е бил прав да смята, че никой няма да му повярва. Да повярва на това, че е видял Рошман жив и здрав на входа на операта. В това отношение има право.

— Но той дори не е уведомил полицията — каза Милер.

Симон Визентал отряза ъгълчето на следващия плик и хвърли поглед върху написаното вътре. След известна пауза отново проговори:

— На практика би трябвало да го стори, но лично аз не вярвам, че то би променило нещата. Поне там, в Хамбург.

— Какво му е на Хамбург?

— Вие ходихте в Главната прокуратура, нали? — попита го меко Визентал.

— Да. И трябва да призная, че не горяха от ентусиазъм да ми помогнат.

— Страхувам се, че Главната прокуратура на Хамбург се радва на определена репутация тук, в този център — вдигна глава Визентал. — Да вземем за пример човека, когото споменава в дневника си Таубер — генерала от Гестапо Бруно Щрекенбах. Преди малко ви говорех за него, спомняте ли си?

— Разбира се — отвърна Милер. — И какво?

Вместо отговор Симон Визентал разрови купчината документи върху бюрото си и измъкна някакъв лист.

— Ето — каза той, без да отделя поглед от написаното. — Документ 141 ИС 747/61. Добре известен на органите на германското правосъдие. Искате ли да научите съдържанието му?

— Разполагам с достатъчно време — отвърна Милер.

— Отлично. Тогава слушайте — шеф на Гестапо в Хамбург преди началото на войната. Бърза кариера към върховете на СД и СП — Службата за сигурност и тайната полиция на РСХА. През 1939 година създава в Полша първите взводове убийци. В края на 1940 година вече е началник на СД и СП, които действат на територията на Полша — това е тъй нареченото „генерално правителство“ със седалище в Краков. През този период подразделенията на СД и СП ликвидират десетки невинни поляци с помощта на така наречената „Операция АБ“.

В началото на 1941 година въпросното лице се завръща в Берлин, назначено на поста началник „Личен състав“ на СД — Трети отдел на РСХА. Става първи заместник на Райнхард Хайдрих. Малко преди нахлуването в Русия организира създаването на взводове убийци, които трябва да се движат в тила на настъпващата армия. Като началник-кадри той има възможност да си подбере лично необходимите хора, които без изключение са убийци от СД.

Не закъснява и поредното повишение — става началник-кадри на всичките шест отдела на РСХА, приемайки същевременно поста първи заместник-началник на РСХА. Над него е само Хайдрих, а след като чешките партизани го ликвидират през 1942 година — Ернст Калтенбрунер. В качеството си на кадровик той поема цялата отговорност за взводовете убийци и редовните части на СД, които вилнеят из окупираните територии.

— И къде казвате, че се намира днес този човек? — попита Милер.

— Разхожда се из Хамбург, свободен като вятъра — отвърна Визентал.

— И дори не са го арестували? — смая се Милер.

— Кой да го арестува?

— Полицията на Хамбург, естествено.

Вместо отговор Визентал извика секретарката си и я помоли да му донесе една дебела папка, върху която пишеше „Правосъдие — Хамбург“. Разтвори я, измъкна някакъв документ и внимателно го приглади с длан. После го постави пред Милер така, че той да прочете само лявата му половина.

— Тези имена говорят ли ви нещо?

Милер сви вежди и хвърли бърз поглед върху написаното.

— Разбира се — отвърна той. — Няколко години работих като полицейски репортер. Всички тези хора са високопоставени офицери в полицията. Защо питате?

— Сега разгърнете листа — нареди му Визентал.

Милер се подчини и пред очите му се разкри следният текст:

Име | № на нац.партиен билет | № в СС | Чин | Дата повишение
A. | — | 455 336 | капитан | 1.3.43
Б. | 5 451 195 | 429 339 | мл. лейт. | 9.2.42
B. | — | 353 004 | мл. лейт. | 1.2.41
Г. | 7 039 56 | 4 421 176 | капитан | 21.6.44
Д. | — | 421 445 | мл. лейт. | 9.2.42
Е. | 7 040 308 | 174 902 | майор | 21.6.44
Ж. | — | 425 553 | капитан | 1.9.42
З. | 3 138 798 | 311 870 | капитан | 30.1.42
И. | 1 867 976 | 424 361 | ст. лейт. | 20.4 44
Й. | 5 063 331 | 309 825 | майор | 9.2.43

Милер приключи с четенето и вдигна глава със смаяно изражение на лицето.

— Господи!

— Сега разбирате защо един генерал от СС все още се разхожда на свобода из Хамбург, нали?

Милер отново погледна списъка с невярващи очи.

— Ето какво е имал предвид Бранд, когато ми каза, че разследването на нацистките престъпления не е много по вкуса на хамбургската полиция!

— Вероятно — кимна Визентал. — А тамошната Главна прокуратура едва ли е от най-енергичните. Все пак в нея работи и един честен юрист, когото вече няколко пъти се опитват да уволнят.

На вратата се появи главата на симпатичната секретарка.

— Чай или кафе? — любезно попита тя.

След почивката за обяд Милер отново се върна в документационния център на Визентал. Там го чакаше изненада — ловецът на нацисти беше разстлал върху писалището си няколко документа от собственото си досие за Едуард Рошман.

Милер се настани пред бюрото, извади бележника си и зачака.

Симон Визентал се облегна назад и започна да разказва историята на това, което се беше случило с Рошман след 8 януари 1948 година.

Англичаните и американците се договорили след разпита на Рошман в Дахау той да бъде върнат обратно в английската зона, най-вероятно в Хановер, където трябвало да чака собствения си процес. Присъдата му положително щяла да бъде смърт чрез обесване. Но още в затвора в Грац той започнал да крои планове за бягство.

Успял да се свърже с една нелегална организация, която подпомагала изчезването на бивши нацисти от територията на Австрия. Наричала се „Шестоъгълна звезда“ — име, което очевидно нямало нищо общо с еврейския символ, а просто указвало, че организацията действа в шест от най-големите градове на Австрия.

На 8 януари събудили Рошман и го откарали на гарата в Грац. В купето възникнал кратък спор. Сержантът от военната полиция настоявал арестантът да пътува с белезници, докато колегата му от Службата за сигурност държал да ги свалят. Рошман успял да наклони везните в своя полза, като казал, че има остро разстройство от храната в затвора, и помолил да го заведат в тоалетната. Свалили му белезниците и единият от сержантите чакал пред вратата на тоалетната. Докато влакът с пъшкане се клатушкал през заснежените поля, Рошман още три пъти помолил да бъде отведен в клозета. Вероятно тогава успял да отвори прозореца и го оставил леко прикрепен към рамката.

Есесовецът ясно съзнавал, че трябва да изчезне, преди да бъде предаден на американците в Залцбург. Оттам до мюнхенския затвор най-вероятно щял да пътува с кола и бягството му щяло да бъде изключено.

Но минавали гара подир гара, а влакът продължавал да се движи с доста висока скорост. На гара Ханайн единият от сержантите отишъл да купи нещо за закуска. Рошман пак помолил да го заведат в клозета. Придружил го сержантът от тайната полиция — същият, който бил настроен по-благосклонно към него. Той само го предупредил да се въздържа, докато влакът е на гарата, и го бутнал в тясната кабинка. Когато влакът бавно започнал да се изнизва от гарата на Халайн, Рошман се промушил през прозорчето и скочил в снега. Изтекли цели десет минути, преди изпадналият в паника сержант да разбие вратата. Но влакът вече препускал с пълна скорост през планините към Залцбург.

Полицейското следствие установява, че беглецът е пресякъл заснежените поля и се е добрал до хижата на някакъв селянин. На следващия ден напуснал територията на Горна Австрия и успял по някакъв начин да се свърже с организацията „Шестоъгълна звезда“. Нейните хора го настанили като общ работник в някаква тухларна, а след това потърсили връзка с ОДЕССА, за да го прехвърлят в Южна Италия.

По онова време ОДЕССА поддържала тесни контакти с бюрото за набиране на доброволци за френския Чуждестранен легион, в който намирали подслон доста бивши есесовци. Четири дни след като хората от двете организации се свързали помежду си, един камион с френски регистрационен номер спрял в покрайнините на селцето Остермитинг. Не след дълго в него се качили Рошман и още пет укриващи се нацисти. Шофьорът от Чуждестранния легион имал необходимите документи за безпрепятствено преминаване на границата. Шестимата есесовци спокойно стигнали до градчето Мерано, отвъд италианската граница. Там ги чакал представител на ОДЕССА, който платил в брой солидна сума за всеки от превозените хора.

От Мерано Рошман бил закаран в Римини, където имало транзитен лагер за бежанци. Там той за пръв път прибягва до новото си име — Фриц Бернд Вегенер.

Малко по-късно е прехвърлен във францисканския манастир в Рим, където изчаква новите си документи за самоличност. След като ги получава, той спокойно заминава за Неапол и си взема билет за кораб, който трябва да отплава за Буенос Айрес. По време на престоя си в манастира, солидна сграда на римската улица Сицилия, той попада в компанията на доста бивши есесовци, за които полага лични грижи епископ Алоис Хюдал.

В столицата на Аржентина Рошман е посрещнат от представител на ОДЕССА, който го настанява на квартира у семейство Видмар, обитаващо сграда на улица Иполито Иригойен. В тази мебелирана стая той живее в продължение на няколко месеца. В началото на 1949 година са му отпуснати 50 000 долара от фондовете на Борман и той открива фирма за износ на дървен материал. Тя работи предимно със Западна Европа и приема името „Щемлер и Вегенер“, тъй като издадените му от Ватикана документи определят окончателно самоличността му като Фриц Бернд Вегенер, родом от Южнотиролската област в Италия.

Назначава за своя секретарка немското момиче Ирмтрауд Зигрид Мюлер, за което през 1955 година се оженва, въпреки че съпругата му Хела продължава да живее в Грац. За пръв път Рошман започва да проявява признаци на нервност. През 1952 година ракът отнася Ева Перон — съпругата на аржентинския диктатор, която до този момент е управлявала задкулисно страната. Три години по-късно столицата осъмва залята с антиправителствени лозунги и Рошман си прави съответните изводи. Той съзнава, че падне ли Перон, наследниците му повече от сигурно ще вдигнат протекциите над укриващите се в Аржентина бивши нацисти. По тази причина Рошман взема новата си съпруга и заминава за Египет.

Там прекарва трите летни месеца на 1955 година, след което отпътува за Германия. Едва ли някой там би се заинтересувал от самоличността на този човек, но той е провален от гнева на една измамена жена. През лятото на 1955 година Хела Рошман изпраща писмо на адреса на семейство Видмар в Буенос Айрес. Бившият наемател не е оставил новия си адрес и по тази причина хазаите отварят плика. От тях съпругата в Грац научава, че Рошман се е върнал в Германия, като малко преди това е подписал брак със секретарката си.

Съпругата без колебание уведомява полицията за новата самоличност на неверния си мъж. Срещу Рошман е заведено следствие за двуженство и е издадена заповед за арестуването му. Всички полицейски участъци във Федералната република получават съобщението, че се издирва лицето Фриц Бернд Вегенер.

— Открили ли са го? — попита с нескрит интерес Милер.

— Не — поклати глава Визентал. — Пак успява да изчезне. Положително с нов комплект документи за самоличност и положително на територията на Германия. Сега разбирате защо вярвам, че Таубер действително го е видял. Всичко съвпада с известните до този момент факти.

— А къде се намира първата му съпруга Хела Рошман? — попита Милер.

— Продължава да си живее в Грац.

— Струва ли си да влизам във връзка с нея?

— Съмнявам се — поклати глава Визентал. — След като веднъж го е предала, Рошман едва ли би й разкрил новото си убежище, още по-малко пък новата си самоличност. Когато прикритието на името Вегенер е пропаднало, той сигурно е бил доста притеснен и дяволски бързо е трябвало да си осигури нови документи.

— А кой би могъл да му ги достави? — попита Милер.

— ОДЕССА, разбира се.

— Какво точно представлява ОДЕССА? На няколко пъти споменавате това име във връзка с историята на Рошман.

— Никога ли не сте го чували? — учуди се Визентал.

— Не, до този момент никога.

Симон Визентал хвърли поглед върху часовника си и каза:

— Най-добре ще е да дойдете утре сутринта. Тогава ще ви разкажа всичко за нея.

[1] Популярно название на английските войници. — Б.пр.

[2] Действаща до средата на 70-те години английска авиокомпания. — Б.пр.

9.

На следващата сутрин Петер Милер отново посети кантората на Симон Визентал.

— Обещахте да ми разкажете за ОДЕССА — припомни му той. — Тази нощ си спомних нещо, което пропуснах да ви разкажа.

След това описа срещата си с доктор Шмид, който го беше причакал във фоайето на хотел „Дрезден“ само за да го предупреди да не се занимава повече със случая Рошман.

Визентал навлажни устните си и кимна.

— Ясно е, че сте се изправили срещу тях. Но постъпката им ме учудва, те рядко отправят предупреждения, особено пък към репортер и по такъв начин! С какво ли толкова важно е ангажиран Рошман?

През следващите два часа ловецът на нацисти разказа на Петер Милер цялата история на ОДЕССА — от създаването й като организация за убежище на търсените от правосъдието есесовски престъпници до превръщането й в огромен масонски октопод, разпрострял пипалата си както върху тези, които до вчера носеха сребристочерните петлици, така и върху техните помагачи и съучастници.

Окупирали Германия през 1945 година, Съюзниците откриват ужасите на концентрационните лагери и съвсем естествено искат да научат от народа на тази страна кой е прекият извършител на тези жестоки престъпления.

„Есесовците“, гласи отговорът. Но есесовците вече ги няма.

Къде са изчезнали те? Или се крият под фалшиви имена някъде из Австрия и Германия, или са заминали за чужбина. Но и в двата случая изчезването им едва ли е резултат от някакво импулсивно взето решение. Много по-късно победителите разбират, че всеки от тези убийци е подготвил до най-дребни подробности своето изчезване далеч преди капитулацията на Райха.

Това хвърля доста по-различна светлина върху широкопрокламирания през военните години изключителен патриотизъм на есесовските войници и офицери, които обаче — от Хайнрих Химлер надолу до последния лагерен пазач — правят опит да спасят собствените си кожи, въпреки че това носи изключителни страдания на народа им. Още в началото на 1944 година Химлер прави опит да получи гаранции за личната си безопасност, като започва преговори с граф Бернадот, който е председател на шведския Червен кръст. Но Съюзниците отказват да налапат въдицата. Есесовските престъпници неистово крещят на народа, призовавайки го да се бие до последна капка кръв и залъгвайки го с чудотворното „ново оръжие“, което всеки момент ще обърне войната в полза на Райха, а в същото време бързат да приготвят всичко необходимо за удобния си и безопасен живот в емиграция. Те най-добре знаят, че никакво чудотворно оръжие няма да спаси „хилядолетната империя“, независимо дали Хитлер ще остане на поста си до края.

Германската армия на Източния фронт понася невероятни загуби просто защото есесовците трябва да приключат с плановете си за бягство. Те са заели позиция зад бойната линия и разстрелват всеки, който дръзне да направи крачка назад, след като е направил почти невъзможното в чисто военно отношение. Хиляди войници и офицери от Вермахта намират смъртта си по този начин.

Малко преди крайния разгром, все пак забавен с цели шест месеца именно благодарение на тази политика, лидерите на СС изчезват. Те масово зарязват високите си постове във вътрешността на Германия, преобличат се в цивилните дрехи, в чиито джобове ги чакат безупречно (и официално) фалшифицирани документи, след което потъват в безличносивата маса от бездомни хора, които през май 1945 година се лутат по пътищата и всъщност са основното ядро на германската нация. Пред зейналите портали на концлагерите дежурят старците от Цивилната гвардия, на които се пада „честта“ да посрещнат англичаните и американците; изтощените бойци от Вермахта намират място във военнопленническите лагери, а жените и децата имат избора да оцелеят или загинат под Съюзническата окупация в настъпващата тежка зима.

Онези от есесовците, които съзнават, че са твърде известни и неминуемо ще бъдат разпознати, бързат да напуснат страната. И тук именно се намесва ОДЕССА. Създадена малко преди края на войната, тази организация има задачата да извежда от Германия търсените от властта есесовци. Тя успява да си създаде тесни и приятелски връзки с режима на Хуан Перон в Аржентина и получава от него няколко хиляди празни паспорта. Беглецът трябва само да нанесе фалшивото си име, да залепи една снимка, да го подпечата при някой от аржентинските консули в Европа, които са на разположение двадесет и четири часа в денонощието, а след това да се качи на първия кораб, който тръгва за Близкия изток или Буенос Айрес.

Хиляди есесовски убийци се насочват на юг — към Австрия и южнотиролската област на Италия. Прехвърляйки се при отлична организация от скривалище в скривалище, те се стремят да стигнат до Генуа или още по на юг — до Римини и Рим. Редица организации, които би трябвало да се занимават единствено с благотворителност, решават по известни само на най-висшите им ръководители причини, че есесовските бегълци са подложени на прекалено жестоко преследване от съюзниците. Започват да им помагат, прибягвайки до доста странна преценка за степента на тяхната вина. Сред „Алените огнивчета“ — една от най-известните в Рим благотворителни организации, особено активно работи Алоис Хюдал — архиепископ на немски говорещата област в Рим. Огромната сграда на францисканския манастир в италианската столица се превръща в главно убежище за есесовските убийци. Там, докато чакат документите си за Южна Америка, те получават храна и отлични условия за почивка, намирайки се при това в абсолютна безопасност. При много случаи есесовците пътуват дори без паспорти, защото под натиска на църквата Международният Червен кръст им издава открити листове. В други пък билетите им се заплащат от благотворителната организация „Каритас“.

Това е първата задача на ОДЕССА и тя е изпълнена блестящо. Никога няма да стане известно колко хиляди есесовски убийци са избегнали въжето, приготвено им от съдилищата на Съюзниците. Според последни изследвания те са били около осемдесет процента от всички, които са подлежали на смъртно наказание.

Стабилна благодарение на огромните капитали, натрупани вследствие на масовите убийства, ОДЕССА депозира паричните си средства в различни швейцарски банки и спокойно наблюдава как след 1945 година отношенията между Съюзниците постепенно се влошават. С течение на времето идеята за незабавно изграждане на Четвърти райх отпада от плановете на нейните ръководители, чието постоянно седалище е Южна Америка. След създаването на Федерална република Германия през 1949 година те поставят пред организацията пет конкретни задачи.

Първата е проникването на бивши нацисти във всички сфери на новата република. В края на четиридесетте и началото на петдесетте години бивши членове на националсоциалистическата партия стигат до държавни служби на всички възможни нива — в прокуратури и съдилища, в полицията, в местните органи на властта, дори в болниците. От тези, макар и не особено високи позиции те съвсем ефикасно се предпазват от арести и съдебно преследване, пазят взаимните си интереси и, общо взето, успяват да забавят, а нерядко и да прекратят напълно вече образувани дела срещу своите бивши „камеради“.

Втората задача е проникване в механизма на политическата власт. Старателно избягвайки високите постове, бившите нацисти се промъкват в първоначалните организации на управляващата партия, главно в отдалечените квартали на големите градове и в малките населени места. Те добре се възползват от факта, че в страната няма закон, който да забранява политическа дейност на бивши националсоциалисти. Едва ли е случаен и друг факт — нито един политик, който се обявява за по-решителни съдебни действия срещу престъпленията на нацистите, не е избран в ръководството на ХДС или ХСС нито на федерално ниво, нито в не по-малко влиятелните провинциални парламенти. Един известен политически функционер обяснява с ледена откровеност този факт: „Всичко е въпрос на изборна аритметика — шест милиона мъртви евреи не могат да гласуват, докато пет милиона живи нацисти не само могат, но и активно го правят.“

Основната цел на тези две задачи е проста — да се забави или прекрати напълно преследването на бивши нацисти. За осъществяването на тази цел ОДЕССА разполага и с един могъщ съюзник — тайното чувство за вина у стотици хиляди хора, които в себе си съзнават, че макар и косвено, са помагали за всички престъпления или пък страхливо са мълчали пред това, което става. Години по-късно, вече радващи се на успех и уважение сред своите съграждани, тези хора съвсем не горят от желание да помагат при енергичното разследване на отминали и отдавна забравени престъпления, особено когато съществува и съвсем реалната опасност при подобен процес, провеждащ се в някоя забутана провинциална зала, изведнъж да бъде споменато и тяхното име.

Третата задача на ОДЕССА в следвоенна Германия е проникването в бизнеса, търговията и промишлеността. За тази цел през петдесетте години избрани бивши нацисти създават свои фирми, чиято финансова стабилност е гарантирана от тайните влогове в цюрихските банки. Всеки що-годе добре управляван концерн, създаден благодарение на изобилието от ликвидни средства в началото на петдесетте години, не пропуска да се възползва от „икономическото чудо“, за да се превърне в солидно и проспериращо предприятие. Основната цел е с част от печалбата на подобни фирми да се създаде фонд за онези печатни издания, които срещу изгодни поръчки за реклами приемат да отделят все по-малко място за теми като престъпленията, извършени от нацистите. Друга част от този фонд отива за издания с директна пронацистка ориентация, които имат известен успех в следвоенна Германия, но по-късно изчезват. Накрая средства се отделят и за издръжката на няколко издателства с ултрадясна насоченост, както и известни суми за подпомагане на бивши „камеради“, изпаднали във временно или постоянно затруднение.

Четвъртата задача е била и все още е да се осигури най-добрата възможна юридическа защита за изправените пред съда нацисти. Напоследък е разработена една техника, според която обвиняемият ангажира услугите на известен и скъпоплатен адвокат, провежда няколко консултации с него, а след това обявява, че не е в състояние да му плаща. Според закона при такива случаи защитникът трябва да бъде определен служебно от съдебния състав. Но в началото и в средата на петдесетте години — времето, когато от Русия се завръщат стотици хиляди немски военнопленници, неамнистираните есесовски престъпници са били отделяни от общата маса и затваряни в лагера Фридланд. Там с тях са се свързвали специално наети момичета, които им предавали картичката на адвоката, вече нает от ОДЕССА.

Петата задача е пропагандата. Нейните форми са безкрайно разнообразни — от подпомагане издаването и разпространението на памфлети с дясна ориентация до окончателното ратифициране на Статута за ограниченията, който премахва почти изцяло съдебното преследване за извършените от нацистите престъпления. Правят се упорити усилия да се внуши на съвременните германци, че действителният брой на загиналите евреи, руснаци и поляци е много по-малък от цифрата, която публикуват Съюзниците. Най-често се твърди, че ликвидираните евреи са около сто хиляди, а по отношение на съвременната политика се изтъква колко прав е бил навремето Хитлер — за доказателство се сочи началото на „студената война“ между Запада и СССР.

Все пак основната задача на водената от ОДЕССА пропаганда е да убеди шестдесетте милиона германци, обитаващи днешната Федерална република, че на практика есесовците са били толкова патриоти, колкото и войниците на Вермахта, ето защо солидарността между бившите „камеради“ трябва да бъде подкрепена. Не бива да се отрича, че и в това начинание ОДЕССА постига сериозни успехи, особено ако се отчете колко абсурдни са били поддържаните от нея тези.

По време на войната Вермахтът се държи настрана от СС, отнасяйки се с нескрито презрение към нейните членове. И обратно — есесовците не скриват своята омраза към представителите на редовната армия. В резултат на тази вражда милиони съвсем млади войници са хвърлени на безсмислена смърт или в плен в ръцете на русите — плен, от който живи се завръщат малцина. И всичко това с една-единствена цел — спасяването на есесовските убийци. Хиляди други войници и офицери намират смъртта си от ръцете на самите есесовци — само след неуспешния атентат срещу Хитлер през юли 1944 година са екзекутирани над 5 000 души, макар че в заговора практически участвуват не повече от петдесет човека.

Как ветераните от армията, флота и въздушните сили са приели, че бившите есесовци са техни „камеради“ и не трябва да бъдат подложени на преследване, си остава една загадка. Но именно в тази загадка се крият корените на успеха, който постига ОДЕССА.

Безспорни са заслугите на тази организация при възпрепятстването на официалните власти във ФРГ да преследват и предават в ръцете на правосъдието укриващите се есесовски убийци. До този успех тя стига отчасти и благодарение на твърдостта, която проявява дори към своите членове, ако те са склонни да правят някакви признания пред официалните власти. Разбира се, за това спомагат и много други неща — грешките на Съюзниците в периода 1945–1949 година, „студената война“, типично германският страх от моралните проблеми, който рязко контрастира със смелостта на този народ пред лицето на врага, не на последно място и техническият му гений, проявил се с пълна сила при възстановяването на съсипаната от войната страна.

Симон Визентал свърши своя разказ, а Милер, изморен от обширните записки, които си беше водил, с наслаждение се протегна.

— И представа си нямах за всичко това — призна той.

— Малко германци я имат — съгласи се Визентал. — Всъщност за съществуването на ОДЕССА знаят шепа хора. В Германия това име почти не се споменава, а всеки есесовец ще отрече нейното съществуване така, както американските престъпници отричат съществуването на Мафията. За да бъда напълно откровен, ще ви призная, че и днес това име се произнася точно толкова рядко, колкото и преди години. Официално ОДЕССА сигурно ще чуете да бъде наричана „Братство“ — точно както в Америка прекръстиха Мафията и вече я наричат „Коза Ностра“. Но какво значение има името? ОДЕССА продължава да съществува и ще съществува дотогава, докато има есесовски престъпници, които се нуждаят от закрила.

— И аз съм се изправил точно срещу тези хора, така ли? — попита Милер.

— Убеден съм в това. Не може да има друг автор на предупреждението, което сте получили в Бад Годесберг. Бъдете предпазлив, защото тези хора могат да станат опасни!

Но умът на Милер беше зает с други неща.

— Казахте, че през 1955 година Рошман е имал нужда от нов паспорт, за да изчезне, нали? — попита той.

— Разбира се.

— Но защо точно паспорт?

Симон Визентал се облегна назад и бавно кимна с глава.

— Разбирам учудването ви — каза той. — Нека да ви обясня как стоят нещата. Непосредствено след войната в Германия и тук, в Австрия, хиляди хора се лутаха без никакви документи за самоличност. Някои действително ги бяха изгубили, но други ги бяха захвърлили нарочно… по съвсем очевидни причини.

При нормални условия нови документи за самоличност могат да се извадят само при представяне на свидетелство за раждане. Но милиони хора идваха от източногерманските територии, които вече бяха под разпореждането на руснаците. Кой можеше да каже дали даден човек е роден в някое забутано селце на Източна Прусия, след като това селце се намира на стотици километри отвъд „желязната завеса“. При много други случаи архивите на кметствата са били унищожени от бомбардировките.

Всичко това довело до крайно опростяване на процедурата — нова карта за самоличност се издавала на всеки, който си намери двама свидетели, готови да се закълнат, че той е наистина човекът, за когото се представя. Много от военнопленниците също не разполагали с документи. Преди да ги освободят от лагерите, англичаните и американците им давали по една съвсем обикновена бележка — например, че ефрейтор Йохан Шуман е бил освободен от еди-кой си лагер на еди-коя си дата. Въпросният ефрейтор предавал тази бележка на съответните граждански власти и в замяна получавал съвсем редовен документ за самоличност на същото име. По този начин с нови имена се сдобили много хора.

В дните и месеците непосредствено след войната това било нормално и именно тогава повечето есесовци успели да скрият своето минало. Но какво става с човек, който, като Рошман, е разкрит чак през 1955 година? Той вече не може да отиде в полицията и да заяви, че си е изгубил документите по време на войната, защото ще го питат как е живял в продължение на цели десет години, нали? Ето защо му е бил необходим нов паспорт, а не нещо друго.

— Дотук ясно — кимна Милер. — Но защо паспорт? Защо не шофьорска книжка или обикновена лична карта?

— Защото след създаването на новата република властите ясно разбират, че на нейна територия живеят стотици и хиляди хора с фалшиви имена. Назряла необходимостта от изработването на такъв документ, който да бъде база за издаването на всички останали лични книжа. Тоест документ с несъмнена достоверност. Спрели се на паспорта. За да получите западногермански паспорт днес, трябва задължително да представите акт за раждане, няколко справки и още доста второстепенни документи. Всички те се подлагат на внимателна проверка и едва след това се пристъпва към издаването на паспорта.

И обратно — ако притежавате паспорт, с негова помощ лесно ще извадите всички документи, от които се нуждаете. Това е бюрокрацията. Представянето на паспорта е напълно достатъчно за държавния чиновник, който е убеден, че други бюрократи на друго място са извършили необходимите проверки. Получил новия си паспорт, Рошман бързо може да изгради всички останали елементи на променената си самоличност — шофьорска книжка, банкова сметка, кредитни карти. В днешна Германия паспортът е „Сезам“ за ваденето на документация от всякакъв вид.

— А откъде ще го вземе той?

— От ОДЕССА. Те положително разполагат със свой опитен фалшификатор — отвърна Визентал, после замислено добави: — И който един ден може да ги провали…

— Значи, ако човек се добере до фалшификатора, той ще открие и онзи, който би могъл да идентифицира Рошман, така ли? — попита след кратък размисъл Милер.

— Напълно възможно — сви рамене Визентал. — Но подобна операция трябва да се планира като дългосрочна, тъй като първо трябва да се проникне в самата ОДЕССА, а това е по силите само на някой бивш есесовец.

— Тогава какво да правя оттук нататък?

— Мисля, че ще е най-добре, ако откриете някой от оцелелите лагерници от Рига. Не зная дали такъв човек би бил в състояние да ви помогне, но положително би имал желание да го стори. Всички ние се опитваме да открием Рошман. Вижте… — Той разтвори лежащия върху бюрото му дневник. — Тук имам сведение за някоя си Оли Адлер от Мюнхен, която била в антуража на Рошман по време на войната. Може би тази жена е оцеляла и се е върнала в родния си град.

— И къде би се регистрирала, ако действително е станало така?

— В Еврейския център. Той продължава да съществува и в него се пазят архивите за еврейската общност в Мюнхен от войната насам. Всичко, съществувало преди, е било унищожено. На ваше място бих опитал там.

— Имате ли адреса?

Симон Визентал разлисти един бележник.

— Райхенбах Щрасе № 27, Мюнхен. Предполагам, че ще искате да си получите и дневника на Соломон Таубер, нали?

— Да, страхувам се, че е така.

— Жалко. Много ми се искаше да го задържа. Забележителен документ!

Той се изправи и изпрати Милер до входната врата.

— Желая ви успех. И ме дръжте в течение.

Докато вечеряше в „Къщата на златния дракон“ — заведение, което функционира първоначално като бирария, а после като ресторант от 1566 година без нито един почивен ден, Милер внимателно обмисляше съвета на Визентал. Не вярваше особено, че в Германия и Австрия има повече от шепа оцелели след ужасите на Рига лагеристи, нито пък че някой от тях ще бъде в състояние да му посочи следите на Рошман след 1955 година. Но това беше последната му надежда.

На следващата сутрин подгони ягуара обратно към Мюнхен.

10.

Рано сутринта на 8 януари Милер влезе в чертите на Мюнхен, спря да си купи карта в едно от предградията и по нея намери Райхенбах Щрасе 27. Паркира колата и вдигна поглед към Еврейския център. Беше пететажен блок с гола фасада, която до първия етаж беше покрита с неодялани каменни блокове. Нагоре продължаваше сива мазилка. Последният етаж и таванските помещения бяха осеяни с мансардни прозорчета, надничащи като любопитни очи сред червените керемиди на покрива. Входът с остъклена врата беше разположен далеч вляво.

На партера се намираше единственият в Мюнхен еврейски ресторант, а над него бяха разположени стаичките на сиропиталището. На третия етаж бяха архивата и канцелариите на администрацията, а най-горните два представляваха пансион за гости. Там спяха близките и роднините на старците, дошли на посещение в сиропиталището. В двора отзад имаше малка синагога.

На 15 февруари 1970 година тази сграда беше напълно унищожена от снопчета запалителни бомби, хвърлени върху покрива й. Седем души загинаха, задушени от гъстия дим. По стените на синагогата бяха изписани множество пречупени кръстове.

Милер се изкачи на третия етаж и се отправи към гишето на рецепцията. Докато чакаше, хвърли един поглед около себе си. Край стените се издигаха високи рафтове с книги, всичките нови, тъй като старата библиотека беше подпалена от нацистите. Между рафтовете надничаха образите на хора, ръководили еврейската общност от стотици години насам. Равини и проповедници гледаха строго над буйните си бради. Заприличаха му на пророците, които бяха нарисувани в някогашните му учебници по теология.

На специалната ракла имаше множество немски и израелски вестници. „Последните вероятно ги карат със самолет направо от Тел Авив“, помисли си Милер. Нисък тъмнокос мъж се беше задълбочил в един от тях.

— С какво мога да ви помогна?

Милер се извърна и видя, че на стола зад гишето беше седнала черноока жена на средна възраст, която нервно отмяташе един непокорен кичур коса.

Репортерът побърза да изложи молбата си — каза, че търси една жена на име Оли Адлер, която след войната вероятно се е върнала в Мюнхен.

— Откъде? — попита жената.

— От Магдебург. Преди това е била в Щутхоф, а още по-рано — в Рига.

— Господи, Рига! — въздъхна жената. — Май нямаме нито един регистриран от Рига. Всички, които са били там, са изчезнали, знаете… Но все пак ще погледна.

Жената стана и влезе в стаичката отзад. Милер виждаше само ръцете й, които методично прехвърляха картоните на някаква картотека. След няколко минути се върна.

— Съжалявам, нямаме регистрирана такава жена. Тази фамилия често се среща, но въпреки това нямаме нито една Адлер.

— Ясно — кимна Милер. — Извинете за безпокойството.

— Опитайте в Службата за международно издирване — каза жената. — Там се занимават само с това и разполагат със списъци на такива хора от цяла Германия. А ние водим на отчет само онези, които са родени в Мюнхен и са се завърнали тук.

— Къде се намира тази служба?

— В Аролсен-ин-Валдек — градче в Долна Саксония, малко преди Хановер. Действат под егидата на Червения кръст.

Милер се замисли за момент.

— А дали в Мюнхен е възможно да живее някой, който е преживял лагерите на Рига? — попита той. — Аз се опитвам да открия някогашния комендант на тези лагери.

В помещението се възцари тишина. Милер усети, че човекът зад него вдига глава от вестника си и го гледа. Лицето на жената придоби унило изражение.

— Възможно е някой от тях действително да живее тук — съгласи се тя. — Преди войната в Мюнхен са живели двайсет и пет хиляди евреи и само една десета са се върнали обратно. Сега вече сме над пет хиляди, но половината са деца, родени след 1945 година. Бих могла да потърся някой, който е бил в Рига. Но за тази цел ще се наложи да прехвърля целия списък на оцелелите. Срещу всяко име сме отбелязали лагера, от който идва. Бихте ли наминали утре пак?

Милер се замисли. Питаше се дали вече не е време да се откаже и да се прибере у дома. Преследването започваше да губи смисъла си.

— Добре — кимна накрая той. — Утре ще дойда пак. Благодаря.

На тротоара спря за момент и бръкна в джоба си за ключовете на колата.

— Извинете ме — прозвуча зад него мъжки глас. Милер се извърна и видя, че той е на човека, който четеше еврейския вестник горе в приемната.

— Доколкото разбрах, вие се интересувате от събитията в Рига — каза той. — По-точно от коменданта на тамошните лагери, нали? Да не би да става въпрос за капитан Рошман?

— Точно така — отвърна Милер. — Защо питате?

— Защото аз бях в Рига — отвърна човекът. — И познавах Рошман. Може би ще мога да ви помогна.

Човекът беше нисък, но жилав и здрав, преминал четиридесетте, с ясни кафяви очи. Нещо във фигурата му напомняше измокрен врабец.

— Казвам се Мордесай — представи се той. — Но всички ме наричат Моти. Искате ли да изпием по едно кафе и да поговорим?

Влязоха в отсрещното кафене. Благодарение на живите и естествени обноски на своя събеседник Милер се отпусна и му разказа цялата си одисея — започна със случката в Алтона и свърши с пристигането си в Еврейския център на Мюнхен. Човекът слушаше, без да го прекъсва, и от време на време кимаше.

— Хм, истинско околосветско пътешествие — каза накрая той. — Но защо вие, един германец, сте се заловили толкова настоятелно да търсите Рошман?

— Има ли значение? Непрекъснато ми задават този въпрос и вече ми дойде до гуша! Какво толкова странно има, че един германец е възмутен от това, което сънародниците му са вършили преди години?

— Нищо — сви рамене Моти. — Просто е странно, че проявявате такова упорство. Нека сега се върнем на второто изчезване на Рошман през 1955 година. Наистина ли мислите, че ОДЕССА го е снабдила с нов паспорт?

— Така ми казаха — отвърна Милер. — Казаха ми още, че единственият начин да се стигне до фалшификатора на паспорти, е да се проникне в самата ОДЕССА.

Известно време Моти наблюдаваше мълчаливо младия германец насреща си.

— В кой хотел сте отседнали? — попита го накрая той.

Милер обясни, че все още не е отседнал никъде, но знае един хотел, в който беше отсядал преди години. Моти го помоли да използва телефона на кафенето и да си запази стая в този хотел. Когато младежът се върна на масата, Моти го нямаше. Под чашата от кафе беше пъхната една бележка. „Довечера в осем бъдете във фоайето на хотела, независимо дали сте получили стая, или не“, пишеше на нея.

Милер плати и излезе.

Същия следобед Верволф се беше усамотил в адвокатската си кантора и препрочиташе доклада на колегата си от Бон — същия, който седмица по-рано се беше представил на Милер като доктор Шмид.

Този доклад седеше в сейфа му вече пет дни, но вродената предпазливост караше Верволф да се въздържа от прибързани действия.

На практика онова, което му беше казал генерал Глюкс в края на ноември миналата година, му връзваше ръцете и той вече можеше да вземе едно-единствено решение. Но и той, като повечето бюрократи, го протакаше. „Перманентно разрешение“, гласеше заповедта на генерала и той чудесно знаеше какво означава това. А и фразеологията на „доктор Шмид“ не му оставяше много място за маневриране:

„Упорит младеж, твърдоглав и непреклонен, очевидно надарен с голяма доза инат. Кипи от истинска, вероятно на лична основа, омраза съм въпросния «камерад» — Едуард Рошман. Едва ли би се вслушал в разумни доводи, дори ако се намира в опасност…“

Верволф прочете още веднъж заключението на „доктора“ и въздъхна. После вдигна слушалката и помоли Хилда да му даде външна линия — номерът, който набра, беше в Дюселдорф.

След няколко позвънявания отсреща вдигнаха слушалката.

— Да — произнесе мъжки глас.

— Имам съобщение за хер Макензен — каза Верволф.

— Кой го търси? — попита гласът.

Вместо отговор Верволф издиктува първата част от личния си код за идентификация и на свой ред зададе въпрос:

— Кой е бил по-велик от Фридрих Велики?

— Барбароса — отвърна гласът и след кратка пауза добави: — Макензен на телефона.

— Тук Верволф — представи се шефът на ОДЕССА. — Страхувам се, че вашата почивка е към своя край. Трябва да се свърши една работа. Утре вечер ви искам тук.

— В колко?

— В десет. Представете се на секретарката ми като Келер. Под това име ще ви запиша за среща.

Верволф затвори телефона и отново въздъхна.

В Дюселдорф човекът, наречен Макензен, постави слушалката върху вилката и се отправи към банята да вземе един душ и да се избръсне. Той беше едър и силен мъж, някогашен сержант от елитната есесовска дивизия „Дас Райх“. Изкуството да убива беше усвоил през 1944 година, когато му се наложи лично да обеси десетки френски заложници в Тулон и Лимож.

След войната за известно време беше шофьор на ОДЕССА и превозваше човешки товар на юг от Южен Тирол, прекосявайки многократно Германия и Австрия. През 1946 година един прекалено подозрителен американски патрул го спира за проверка. Макензен е принуден да ликвидира всичките четирима войници в джипа, като двама от тях убива с голи ръце. Оттогава насам се укрива.

По-късно му поверяват охраната на някои висши ръководители на ОДЕССА. Някъде по това време му лепват прякора Маки Ножа, макар че никога не прибягва до употребата на нож, а предпочита да троши вратовете на „обектите“ си със своите мечешки лапи. В средата на петдесетте вече е спечелил уважението на своите началници, които го назначават за главен палач на ОДЕССА. На него се разчита за тихото и безшумно ликвидиране на всеки, който се доближава прекалено до лидерите на организацията, както и на онези от нейните членове, които проявяват склонност към предателство. Към януари 1964 година той има зад гърба си 12 безупречно изпълнени задачи от подобен характер.

Телефонното позвъняване дойде точно в осем. Администраторът подаде глава от гишето и потърси с поглед Милер, който се беше настанил пред телевизора във фоайето.

— Хер Милер, това съм аз, Моти — прозвуча в слушалката познатият вече глас. — Мисля, че ще мога да направя нещо за вас. Всъщност не аз, а някои мои приятели. Искате ли да се срещнете с тях?

— Ще се срещна с всеки, който е в състояние да ми помогне — отвърна Милер, живо заинтригуван от сложните маневри на своя нов познат.

— Чудесно! — възхити се Моти. — Тогава излезте от хотела и тръгнете по Шилер Щрасе наляво. Две преки по-надолу, от същата страна на улицата, ще видите сладкарница „Линдеман“. Ще ви чакаме там.

— Веднага? — учуди се Милер.

— Да. Бих дошъл да ви взема, но вече съм тук със своите приятели. Идвайте!

Милер си взе палтото и излезе. Сви наляво и забърза по тротоара. Но преди да измине и една пресечка, усети как нещо твърдо се притиска в ребрата му, а една кола се отклони от движението и рязко спря до тротоара.

— Качвайте се на задната седалка, хер Милер! — изхриптя в ухото му дрезгав глас.

Вратата на колата се отвори. Човекът отзад го ръгна още веднъж с твърдия предмет и Милер се подчини. Вътре имаше още един човек, ако не се брои шофьорът зад кормилото. Той се отмести да му направи място. Онзи отзад също влезе, вратата се затръшна и колата рязко потегли.

Сърцето на Милер бясно препускаше. Огледа тримата си похитители, но лицата им му бяха напълно непознати. Пръв проговори човекът отдясно — онзи, който му беше отворил вратата.

— Ще ви привържа очите — простичко каза той. — Не искаме да знаете къде ви водим.

В следващия миг върху главата му беше нахлузено нещо като черен чорап, който опря чак до носа му. В съзнанието му изплуваха студените сини очи на човека от хотел „Дрезден“, а в ушите му прозвуча предупреждението на Визентал: „Бъдете предпазлив, защото хората от ОДЕССА могат да бъдат опасни.“ После се сети за Моти и с удивление се запита как е възможно един от тези хора да чете еврейски вестник насред сградата на израилтянската общност.

Пътуваха в продължение на двадесет и пет минути, после колата забави ход и спря. Милер чу как се отваря някаква порта, колата мина през нея и отново спря, като този път заглъхна и двигателят й. Измъкнаха го от задната седалка и го преведоха през някакъв двор, като го придържаха за лактите. За миг усети върху лицето си полъха на студения нощен въздух, след което отново се оказа във вътрешността на някаква сграда. Зад него се затръшна врата, след което го поведоха надолу по късо стълбище. Въздухът беше топъл, а столът, в който го бутнаха — удобен и добре тапициран.

— Махнете превръзката — нареди някакъв глас и чорапът беше смъкнат от главата му. Младежът премигна, за да свикне с ярката светлина.

Очевидно помещението беше под нивото на земята, тъй като никъде не се виждаха прозорци. Високо горе на една от стените тихо мъркаше вентилатор. Оказа се, че се намира в удобно и добре обзаведено помещение, което очевидно служеше и за заседателна зала, тъй като в средата му имаше дълга маса с наредени край нея осем стола. В останалото пространство бяха разпръснати пет-шест кресла край малка масичка за кафе, стъпила върху красив овален килим.

Застанал до заседателната зала, Моти се усмихваше кротко и почти извинително. Двамата, които го бяха довели — здравеняци на средна възраст, стояха от двете страни на стола му. Отсреща, оттатък масичката за кафе, беше седнал четвъртият — очевидно шефът, тъй като се беше отпуснал небрежно на стола си, а всички останали стояха прави и, изглежда, очакваха по-нататъшни заповеди. Около шестдесетгодишен, определи Милер. Слаб и кокалест мъж с хлътнали бузи и гърбав нос. Очите му будеха безпокойство и страх. Кафяви и потънали дълбоко в очните кухини, те бяха блестящи и проницателни — очи на истински фанатик. Той проговори пръв:

— Добре дошли, хер Милер. Трябва да ви се извиня за необичайния начин, по който бяхте доведен в моя дом. За това имам обаче съвсем основателна причина — ако отхвърлите предложението, което се готвя да ви направя, вие ще бъдете върнат обратно в хотела и никога повече няма да видите когото и да било от нас. — Моят приятел — ръката му махна по посока на Моти — съобщи, че по неизвестни за нас причини вие сте се заели да търсите лице на име Едуард Рошман. Съобщи ми още, че за да се приближите до своята цел, сте готов дори да проникнете в ОДЕССА. Но за това ще ви бъде необходима помощ. Голяма помощ. Вашето проникване в ОДЕССА отговаря и на определени наши интереси, ето защо ние сме готови да ви помогнем. Следвате ли хода на мисълта ми?

Изгубил дар-слово, Милер смаяно го зяпаше.

— Чакайте, чакайте — бавно промълви той. — Нима искате да кажете, че вие не сте от ОДЕССА?

— Господи, Боже мой! — Веждите на мъжа срещу него учудено се вдигнаха. — Вие сте на съвсем погрешен път!

След това се наведе и дръпна ръкава на ризата си. От вътрешната страна на лявата му ръка бяха татуирани няколко цифри.

— Аушвиц — поясни човекът, после махна към двамата, които продължаваха да не се отделят нито крачка от стола на Милер. — Бухенвалд и Дахау. — Последен беше посочен Моти. — Рига и Треблинка. — След това необичайно представяне човекът смъкна ръкава си и продължи: — Хер Милер, някои хора поддържат становището, че убийците на нашия народ трябва да бъдат изправени пред съда. Ние сме съгласни с тях. Непосредствено след края на войната разговарях с един английски офицер и той ми каза нещо, което по-късно се превърна в главна цел на моя живот. „Ако бяха ликвидирали шест милиона мои сънародници, и аз щях да издигна паметник от черепи — каза той. — Но не от черепите на изтребените в концлагерите хора, а от черепите на техните убийци.“ Проста, но убедителна логика, хер Милер. Затова ние с моите хора решихме да останем в Германия след войната с една-единствена цел — отмъщение! Чисто и просто отмъщение. Ние не ги арестуваме, хер Милер, нито пък ги предаваме на съда. Просто ги убиваме като скотове, каквито са и в действителност. Името ми е Леон.

В продължение на четири часа Милер беше подложен на интензивен и изтощителен разпит. Най-накрая Леон, изглежда, се убеди, че пред него действително седи репортер. И той като всички доста се учуди от мотивите на младия германец, но ги прие като напълно допустими. А те си бяха все същите — отвращение от деянията на есесовците по време на войната. Приключил с разпита, Леон се облегна назад и дълго гледа Милер, без да продума.

— Съзнавате ли колко опасен може да бъде опитът ви да проникнете в ОДЕССА, хер Милер? — попита го накрая той.

— Мисля, че да — отвърна Милер. — Преди всичко, защото съм прекалено млад, за да спечеля доверието им.

— Не става въпрос да ги убеждавате, че сте един от тях — поклати глава Леон. — Те разполагат с пълен списък на бившите есесовци и в него не фигурира името Петер Милер. А и не ви достигат поне десетина годинки. Би могло да се уреди нещичко, но ще трябва да ви създадем изцяло нова, при това истинска самоличност. На човек, който е съществувал реално и наистина е служил в СС. Това означава огромна проучвателна работа, която би ни отнела както време, така и средства.

— А мислите ли, че ще можете да откриете такъв човек? — попита го Милер.

Леон сви рамене.

— Трябва да бъде някой, чиято смърт не подлежи на проверка — отвърна той. — ОДЕССА приема хора само след крайно внимателна проверка. Те трябва да преминат през доста трудни тестове, което означава, че въпросният индивид трябва да живее поне пет-шест седмици в компанията на истински есесовец. От него трябва да изучи жаргона, специфичната терминология, начина на изразяване, начина на поведение. За щастие ние разполагаме с такъв човек.

— Но как ще го убедите да извърши всичко това — учуди се Милер.

— Човекът, за когото говоря, е един доста странен тип — поясни Леон. — Той е действителен капитан от СС, но искрено се разкайва за извършените злини. Доскоро действаше вътре в ОДЕССА и оттам ни предаваше информация за търсени престъпници. И до днес би бил там, но беше предаден и само по една случайност остана жив. В момента е с нова самоличност и живее в околностите на Байройт.

— Какво друго ще трябва да науча?

— Новата си самоличност до последната подробност. Дата и място на раждане, начин на влизане в СС, място на подготовка, местослужене — в коя част, кои са имената на преките ви командири, начин на живот след войната… В допълнение ще имате нужда от препоръката на някой влиятелен човек от техните, а това никак няма да е лесно. Много време и много работа са необходими, хер Милер. И заловите ли се веднъж — няма отказване!

— А вие какво ще спечелите от всичко това? — подозрително го изгледа Милер.

Леон стана и закрачи напред-назад по килима.

— Отмъщение — простичко отвърна той. — Ние искаме Рошман не по-малко от вас. Искаме дори и повече. Най-страшните убийци от СС продължават да си живеят спокойно под фалшиви имена. Искаме да научим тези имена и това ще бъде нашата голяма печалба. Искаме още да разберем кой е новият представител на ОДЕССА в Германия, защото именно той е човекът, който вербува германски учени за създаването на египетски ракети. Предишният, на име Бранднер, изчезна миналата година — веднага след като ликвидирахме помощника му Хайнц Круг. Сега са изпратили нов човек.

— Всичко това ми прилича повече на информация, която би ползвала израелското разузнаване — каза Милер, без да сведе очи пред проницателния поглед на Леон.

— На практика е точно така — кратко отвърна онзи. — Макар че сме напълно самостоятелна организация, ние често си сътрудничим с израелското разузнаване.

— Опитвали ли сте някога да вкарате в ОДЕССА свой човек? — попита Милер.

— На два пъти — кимна Лион.

— И какво стана?

— Първия го откриха захвърлен в един канал без нокти на ръцете. Вторият пропадна без следа. Все още ли изпитвате желание да се включите в тази игра?

Милер не обърна внимание на въпроса му и продължи:

— Защо пропадат плановете ви, след като действате толкова ефикасно?

— И двамата бяха евреи — кратко отвърна Леон. — Опитахме се да изтрием лагерните им татуировки, но белези все пак останаха. Освен това и двамата бяха обрязани. Ето причината, поради която проявих интерес към информацията на Моти, според която един истински ариец се е заел да преследва есесовци. Между другото, вие обрязан ли сте?

— Има ли някакво значение? — полюбопитства Милер.

— Има, разбира се. Обрязването не означава непременно, че даден човек е евреин. Много германци също са обрязани. Но обратното по недвусмислен начин доказва, че човекът не е евреин.

— Аз не съм — кратко каза Милер.

Леон изпусна дълга въздишка на облекчение.

— Може би този път ще успеем — каза той и хвърли поглед на часовника си. Беше доста след полунощ. — Вечеряли ли сте?

Милер поклати глава.

— Моти, донеси храна на госта ни.

Моти се усмихна и кимна с глава. Стъпките му бавно заглъхнаха нагоре по стълбите.

— Ще се наложи да прекарате нощта тук — добави Леон. — Ще ви свалим сгъваемо легло. Моля, не правете опит да излизате. Вратата е с три ключалки и всички те ще бъдат заключени отвън. Дайте ми ключовете от колата си, за да можем да я приберем. Най-добре е тя да изчезне за няколко седмици. Ще ви докараме багажа и ще платим стаята в хотела ви. Утре сутринта ще напишете писмо на майка си и приятелката си, за да им съобщите, че ще отсъствате няколко седмици, а може би и месеци. Ясно ли е?

Милер кимна и постави на масата ключовете от ягуара. Леон ги подаде на един от хората си, който кимна и излезе.

— Сутринта ще ви прехвърлим в Байройт, където ще се запознаете с нашия есесовец. Казва се Алфред Остер. Известно време ще живеете заедно, аз ще имам грижата за това. А сега трябва да ме извините, но се налага да ви потърся ново име и самоличност.

След тези думи Леон стана и напусна стаята. Малко по-късно се появи Моти с чиния в ръка и няколко одеяла под мишницата. „В какво ли се забърках?“, запита се Милер, докато хапваше от студеното пиле с картофена салата.

Далеч на север, в Бремен, един дребничък санитар нервно крачеше напред-назад из малката си стая в общинската болница въпреки късния нощен час. Висок параван отделяше килийката му от обширното общо отделение.

Санитарят беше доста възрастен. Казваше се Хартщайн. Очите му често се спираха върху един болен, който лежеше напълно неподвижно на легло оттатък паравана. Над главата му светеше мъждива крушка. Хартщайн стана и отиде да провери пулса му. Пулс нямаше.

Очите му се спряха върху измъченото лице на отнесения от рак човек. Спомни си странните му бълнувания отпреди няколко дни и повдигна лявата му ръка. Под мишницата ясно личеше кръвната му група, татуирана с черен туш. Значи мъртвият някога е бил член на СС. По време на Третия райх есесовците са били смятани за далеч по-ценни от обикновените войници и при раняване кръвопреливане е било извършвано винаги най-напред за тях. А за това е било необходимо да се знае кръвната им група.

Хартщайн покри лицето на мъртвия и хвърли поглед към шкафчето до леглото. Извади оттам шофьорската книжка и всички останали документи на този човек, когото бяха докарали в болницата след внезапен припадък на улицата. Оказа се, че е на тридесет и девет години, с рождена дата 18 юни 1925 година. Името му беше Ролф Гюнтер Колб.

Санитарят пусна книжката в джоба на белия си халат и отиде да докладва за смъртта на дежурния лекар.

11.

Под погледа на Моти Петер Милер седна на масата и написа писмата до майка си и Зиги. Багажът му вече беше тук, платена беше и сметката му в хотела. Малко преди обяд двамата седнаха в колата и потеглиха за Байройт, возени от мъжа, който шофираше и предната вечер.

Репортерският навик го накара да хвърли неволен поглед към номера на синия опел, заменил мерцедеса от вечерта. Моти забеляза това и се усмихна.

— Не си правете труда — каза той. — Колата е взета под наем с фалшиво име.

— Е, човек все пак се чувства по-добре, когато знае, че съдбата му е в ръцете на професионалисти — отвърна Милер.

— Принудени сме да бъдем такива — сви рамене Моти. — Това е единственият начин да оцелеем в борбата с такъв противник като ОДЕССА.

Във втората клетка на гаража беше паркиран собственият му ягуар. По калобраните зад колелата му все още стояха полуразтопени снежни буци, а черната му каросерия блестеше под светлината на лампата.

Милер седна на задната седалка и позволи да му нахлузят черния чорап. Когато колата потегли, го помолиха да легне на пода. Моти свали превръзката от очите му едва когато излязоха от Мюнхен и поеха на север по аутобан Е-6 към Нюрнберг и Байройт.

През нощта беше натрупал нов сняг. Гористата местност, в средата на която минаваше границата между Бавария и Франкония, беше надянала недокоснат от човешки крак бял кожух, който придаваше странно закръглена форма на буковете с оголени клони, наредени край пътя. Шофьорът караше внимателно, а чистачките неуморно отхвърляха редките снежинки и гъстата кал, която изхвърляха колелата на камионите, заели дясното платно на магистралата.

Спряха да хапнат в крайпътната кръчма близо до Инголщад, заобиколиха Нюрнберг на изток и час по-късно навлязоха в покрайнините на Байройт.

Разположен в една от най-красивите местности на Германия, която напълно основателно наричаха „Баварската Швейцария“, този малък град е известен на света с ежегодните фестивали на Вагнеровата музика. Някога жителите му с гордост са оказвали гостоприемство на цялата нацистка върхушка, която бързо се нагодила към вкусовете на своя нов лидер Адолф Хитлер, страстен почитател на Вагнер, тъй като произведенията на този композитор обезсмъртили героите от нордическата митология.

Но през януари Байройт е просто едно тихо провинциално градче, заспало под дълбокия сняг, след като само няколко дни по-рано е свалило от вратите на добре поддържаните си къщички коледните венчета. Хижата, където живееше Алфред Остер, беше на километър и нещо извън града. Колата, в която пътуваха Милер и придружителите му, беше единственото превозно средство по пустия и тих междуградски път. Спряха пред желязна врата.

Бившият есесовски офицер ги чакаше. Беше едър и грубовато скроен мъж със сини очи и рехави остатъци от руси коси върху оголеното си теме. Въпреки сезона лицето му беше покрито със здравия загар на човек, прекарващ по-голямата част от времето си сред чистия въздух на планината, изложен на слънце и вятър.

Моти ги запозна и му подаде писмото от Леон. Баварецът го прочете, кимна с глава и хвърли остър поглед към Милер.

— Винаги можем да опитаме — каза той. — Колко дълго ще стои при мен?

— Още не е ясно — отвърна Моти. — Но при всички случаи — докато се подготви добре. Налага се да му създадем нова легенда. За това ще бъдеш осведомен допълнително.

Няколко минути по-късно той си замина.

Остер въведе Милер в гостната, дръпна завесите и запали лампата. Навън денят бавно угасваше.

— Значи сте решили да се представите за бивш есесовец, а? — попита той.

Милер кимна.

— Ще започнем с изясняването на някои основни неща — продължи домакинът. — Не зная къде сте изкарали военната си служба, но почти съм сигурен, че това е станало в лишената от всякаква дисциплина пиклива и „демократична“ институция, която днес се нарича „Нова германска армия“. Ето и първия факт, който никога не трябва да забравяте — „Новата германска армия“ ще издържи точно десет секунди, ако я изправят срещу който и да е английски, американски или руски полк, взел дори и минимално участие в последната война. А за сравнение ще ви посоча, че всеки войник от Вафен-СС без затруднение би се справил с пет пъти по-многочислен противник от посочените Съюзнически сили.

Така стигаме до втория важен факт, който трябва да помните — войските от Вафен-СС са били съставени от най-твърдите, най-добре обучените, най-дисциплинираните, най-умните и най-способните бойци, които е познавал светът в своята дълга военна история. Този факт не може да се промени от нещата, които са им заповядали да вършат. Затова ще трябва да внимавате много, Милер. Такива са правилата в този дом!

При всяко мое влизане трябва незабавно да заставате мирно. Моментално! Когато минавам край вас, трябва да тракнете с токове и да стоите мирно, докато се отдалеча най-малко на пет крачки. Когато поискам от вас някакъв отговор, той задължително трябва да бъде: „Явол, хер хауптщурмфюрер!“ А когато ви дам някаква заповед, отговорът трябва да бъде: „Тъй вярно, хер хауптщурмфюрер!“ Ясно ли е?

Смаян, Милер кимна с глава.

— Приберете токовете! — внезапно изрева Остер. — Искам да чуя как трака гьонът! Почваме веднага, защото не се знае с какво време разполагаме. Преди вечеря ще си припомним всички чинове — от редник до генерал. Освен тях трябва да знаете наизуст начина на обръщение и съответните нашивки на всички есесовски офицери, които някога са съществували в Райха. След това ще минем на различните видове униформи, на специалните есесовски подразделения със съответните им отличителни знаци, на случаите, при които се облича парадна униформа, пълно официално облекло, униформата за свободното време, бойна и маскировъчна униформа…

Следващата ни задача ще бъде кратък политикоидеологически курс — същият, който бихте преминали, преди да получите назначение в Дахау. Ще трябва да научите наизуст всички маршове, както и песните, които най-често се пеят при запой, любимите за различните части мелодии.

Аз мога да ви подготвя до онзи етап, до който бихте стигнали непосредствено преди завършване на школата, тоест напълно готов за първото си бойно назначение. След това ще трябва да разбера от Леон в точно каква част сте служили, какво е станало с вас след края на войната, кой е бил командирът на частта ви, как сте прекарали годините от 1945 до днес. Но при всички случаи за общото обучение ще ни бъдат необходими най-малко две-три седмици, колкото и интензивно да го провеждаме.

Между другото, не искам да живеете с чувството, че това е някаква игра. Защото, когато влезете в ОДЕССА и разберете кои са нейните ръководители, всяка грешка, дори и най-незначителната, ще ви доведе само до едно — да почивате во веки веков на дъното на някой канал. Не зная дали ще ми повярвате, ако ви кажа, че съвсем не съм страхливец, но откакто предадох ОДЕССА, живея в постоянно напрежение. И то не отслабва нито за миг, макар да съм под фалшиво име тук, на края на света…

За пръв път, откакто бе започнал своето самотно издирване на капитана от СС Едуард Рошман, Милер изпита чувството, че наистина е отишъл твърде далеч…

Точно в десет Макензен се изправи пред къщата на Верволф и натисна звънеца. Адвокатът предпазливо притвори вратата към стаята на секретарката си и с жест покани палача, който се настани на стола за клиенти. Сам той се настани зад бюрото си и запали пура. След което премина направо на въпроса.

— Някакъв репортер иска да разкрие новата самоличност и местонахождението на един от нашите другари.

Убиецът кимна разбиращо с глава. С такава увертюра бяха започвали вече няколко, проведени в недалечното минало, разговора.

— При нормални обстоятелства бихме оставили нещата да следват нормалния си ход — продължи Верволф. — По две съвсем прости причини — или защото сме убедени, че рано или късно репортерът ще се откаже поради липсата на напредък в разследването си, или защото търсената от него личност не си струва огромните и опасни усилия за нейното спасяване.

— Но в случая нещата стоят другояче, така ли? — меко попита Макензен.

Верволф кимна с нескрита загриженост.

— Точно така. Лош късмет и за двете страни. За нас — защото сме принудени да прибягваме до груби методи, а за него — просто защото ще загуби живота си. Както и да е. Но при всички случаи трябва да ви е ясно, че този репортер докосна един оголен нерв. На първо място, защото търсеният от него човек е от абсолютно жизненоважно значение за нас и дългосрочните ни задачи, а на второ, защото самият репортер, изглежда, е доста странен тип. Интелигентен, упорит, изобретателен и за съжаление изпълнен с решителност да получи някакво лично възмездие от нашия камерад.

— Мотиви? — попита Макензен.

Верволф направи озадачена гримаса и преди да отговори, бавно изтръска пепелта на пурата си.

— Не можем да разберем какви са мотивите му, но той съвсем очевидно ги има — промърмори той. — Миналото на човека, когото търси, несъмнено би възбудило известна омраза у евреите и техните приятели. Някога е бил комендант на гето в Остланд. Знаете, че известни среди, главно в чужбина, отказват да приемат обясненията ни за това, което е ставало там. Но странното в случая е, че този репортер не е нито евреин, нито чужденец, нито някой известен демократ с леви убеждения, нито пък някой от добре известните ни „каубои на съвестта“, които при всички случаи рядко правят нещо повече от това да пискат и ръмжат…

А този е от друго тесто. Млад германец, чист ариец, син на геройски загинал фронтовак. Нищо в миналото му не може да обясни защо изпитва такава дълбока омраза към нас, защо с всички средства се е заел да преследва един камерад въпреки недвусмисленото предупреждение, което му отправихме. Това ме кара да издам заповедта за неговото ликвидиране с известно чувство на съжаление. Но той ме лиши от правото на избор и аз съм принуден да издам тази заповед!

— Това означава, че той трябва да бъде убит, така ли? — попита Маки Ножа.

— Точно така — потвърди Верволф.

— Местонахождение?

— Неизвестно.

Верволф разгърна двата гъсто изписани на машина листа хартия върху бюрото си и ги побутна към своя събеседник.

— Това е човекът. Петер Милер, репортер. За последен път е засечен в хотел „Дрезден“ на Бад Годесберг, но положително вече не е там. Въпреки това ви препоръчвам да започнете с проверка в хотела. Друго вероятно място е жилището му в Хамбург, където живее със своята приятелка. Можете да се представите за човек на някое от големите списания, защото той често работи с тях. Така момичето положително ще приеме да разговаряте и вероятно ще ви съобщи къде се намира Милер, стига да знае това, разбира се. Колата му е доста забележителна… Всички останали подробности са описани тук.

— Ще имам нужда от пари — каза Макензен.

Предвидил това, Верволф извади пачка с 10 000 марки и я плъзна по повърхността на бюрото.

— Вашите заповеди? — попита убиецът, докато се изправяше на крака.

— Да се открие и ликвидира!

Пет дни след смъртта на Ролф Гюнтер Колб в Бременската общинска болница Леон научи за нея. Това стана на 13 януари. В препоръчаното писмо на неговия представител в Северна Германия беше сложена и шофьорската книжка на починалия.

Леон се зае да търси номера и званието на Колб в личния списък с имената на есесовски престъпници, след това се прехвърли на официално публикувания от федералните власти именник. Уверил се, че това лице не фигурира в нито един от тези документи, той взе своето решение.

Позвъни на Моти, който дежуреше на работното си място в телефонната палата, и онзи обеща да мине веднага след като свърши смяната му.

Леон постави пред него шофьорската книжка на Колб и мълчаливо зачака.

— Май това е човекът, който ни трябва — промълви след известно време той. — Произведен в чин сержант непосредствено преди края на войната, само на деветнайсетгодишна възраст. Трябва да са изпитвали огромни затруднения при подбора на кадрите си. Но лицето му е коренно различно от това на Милер, дори и да прибегнем до дегизировка — метод, който аз лично не одобрявам. Твърде лесно се открива при едно по-внимателно наблюдение.

— Но ръстът и телосложението съвпадат — добави след нова пауза той. — Което означава, че ще ни бъде необходима просто нова снимка. Ще ни трябва и копие от печата на Бременската пътна полиция, който трябва да бъде положен върху снимката. Ти ще се погрижиш за това.

Моти излезе, а Леон вдигна телефона и набра номер в Бремен, за да даде съответните указания.

— Дотук не е зле — похвали Алфред Остер своя ученик. — Сега минаваме на песните. Чували ли сте за „Хорст Весел“?

— Разбира се — отвърна Милер. — Това е химнът на нацистите.

Остер започна да си тананика първите тактове на мелодията.

— Да, да, позната ми е — кимна Милер. — Но не зная думите.

— Хубаво — усмихна се Остер. — Трябва да ви науча на около дузина песни, просто за всеки случай. Тази е основната и сигурно ще ви се наложи да я попеете в компания с „камерадите“. А ако не знаете думите, значи сте си подписали смъртната присъда. Започваме, карайте след мен…

Знамената се веят,

редиците ни са строени…

Денят беше 18 януари.

Седнал пред чаша коктейл в бара на мюнхенския хотел „Швайцерхоф“, Макензен продължаваше да мисли за своя нов обект — репортера Петер Милер, чието лице и лични качества отдавна вече помнеше наизуст. По природа прецизен човек, той си направи труда дори да се свърже с главното представителство на фирмата „Ягуар“ във Федералната република и оттам му изпратиха няколко рекламни брошури на модела „ХК-150“ — спортен. Вече имаше съвсем ясна представа какво трябва да търси. Безпокоеше го само едно — все още не можеше да открие това, което търсеше.

Следата в Бад Годесберг бързо го отведе до международното летище на Кьолн. Там научи, че Милер е отлетял за Лондон навръх Нова година, а тридесет и шест часа по-късно се е върнал обратно в Германия. После изчезва без следа заедно с колата си.

Следвайки предварителния си план, Макензен замина за Хамбург, където се срещна и разговаря с приятната и жизнерадостна приятелка на Милер. За съжаление и от нея не можа да получи кой знае каква информация — показа му само едно кратко писмо, в което Петер съобщаваше, че за известно време ще се забави в Мюнхен.

В продължение на цяла седмица Макензен напразно обикаляше из мюнхенските улици. Провери всички хотели, всички обществени и частни паркинги, отби се в безброй сервизи и бензиностанции. Нищо. Човекът, когото търсеше, беше потънал вдън земя заедно със своя ягуар.

Макензен допи останалото в чашата питие, слезе от столчето и тръгна към телефонните кабини. Колкото и да му беше неприятно, трябваше да докладва на Верволф за хода на своите безуспешни до този момент разследвания. Разбира се, не можеше да предположи, че в този момент се намира само на километър и нещо от черния ягуар със златни ивици, скрит на сигурно място зад високите стени на къщата, в която се намираше малкият антикварен магазин на Леон и от която неговият собственик управляваше също малката, но отлично организирана група фанатици.

Един мъж бавно влезе в регистратурата на Бременската общинска болница. Беше облечен в снежнобяла престилка, а провисналият от врата му стетоскоп беше отличителен белег за всеки новопостъпил в болницата лекар.

— Искам да получа епикризата на пациента Ролф Гюнтер Колб — обърна се към служителката той.

Жената не познаваше този лекар, но това не й направи никакво впечатление. Напоследък в болницата бяха постъпили десетки новоназначени специалисти. Пръстите й пробягаха по индекса на картотеката, откриха необходимото име и измъкнаха съответната папка. В този момент иззвъня телефонът. Служителката подаде папката на лекаря и вдигна слушалката.

Непознатият лекар седна зад масата в дъното на помещението и разгърна първата страница. Вътре нямаше кой знае какво — пишеше, че Колб припаднал на улицата и бил докаран с линейка на „Бърза помощ“. След прегледа била поставена диагнозата — рак в стомаха в много напреднала фаза. Било взето решение да не се прибягва до операция, а да се приложи медикаментозно лечение въпреки нулевите шансове на пациента. В последната фаза на болестта са били администрирани единствено болкоуспокоителни препарати.

Най-отгоре на папката беше прикрепено листче, на което пишеше:

„Пациентът починал на 8 януари през нощта. Причина за смъртта — карцином на дебелото черво в напреднал стадий. Близки и роднини — неизвестни. Трупът е откаран в общинската морга на 10 януари.“

Отдолу стоеше подписът на дежурния лекар.

Човекът с бялата престилка извади листа от папката и постави на негово място друг подобен документ, но с доста по-различно съдържание:

„Въпреки тежкото състояние на болния при постъпването карциномът реагира на медикаментозна атака и пациентът показа явни признаци на подобрение. Това позволи неговото транспортиране. На 16 януари хер Колб пожела да бъде преместен в клиниката «Аркадия» край Делменхорст и това беше осъществено с една от болничните линейки.“

Подписът под този текст трудно можеше да бъде разчетен.

Лекарят върна папката на служителката в регистратурата, благодари й с усмивка и излезе. Това стана на 22 януари.

Три дни по-късно Леон получи информацията, с която трябваше да запълни и последните квадратчета на съставената с толкова труд главоблъсканица. От едно туристическо бюро в Северна Германия му съобщаваха, че току-що се е получило потвърждение на заявката за два билета за кораба, който тръгваше на ваканционна обиколка из Карибско море в неделя, на 16 февруари. Пътуването започваше от Бремерхафен и щеше да трае четири седмици, а заявката беше на името на някакъв собственик на фурна от същия град. Но Леон знаеше, че по време на войната този пекар е бил полковник в СС, а след нея — един от най-активните членове на ОДЕССА. Повика Моти и му нареди да купи наръчник по хлебопроизводство.

Верволф беше озадачен. В продължение на три седмици хората му в най-големите германски градове безуспешно търсеха човека на име Милер, който притежава черен ягуар, спортен модел. Гаражът и апартаментът на този човек в Хамбург бяха поставени под постоянно наблюдение, посетиха и майка му в Осдорф. Нищо. На няколко пъти хората му звъняха на момичето с име Зиги и се представяха за служители на едно известно илюстровано списание. Казваха, че издателят му търси Милер, за да му възложи изключително интересна задача. Но и момичето не знаеше нищо за своя приятел.

Бяха направени съответните проучвания и в банката, в която Милер държеше парите си. Там се установи, че от ноември насам на името на този човек не са инкасирани никакви чекове. Междувременно наближаваше краят на месеца и Верволф се принуди да проведе дълго отлаган телефонен разговор, колкото и неприятно да му беше това. С чувство на зле прикрито притеснение той посегна към слушалката.

Половин час по-късно един човек постави слушалката върху вилката на своя телефон, инсталиран далеч в планината, и тихо, но яростно започна да ругае. Беше петък вечерта и току-що беше пристигнал в своята удобна планинска вила, за да прекара на спокойствие седмичната си почивка. Но току-що приключилият телефонен разговор провали всичко.

Той отиде до прозореца на елегантно обзаведения си кабинет и се загледа навън. Светлината на лампата очертаваше ярък квадрат върху дебелия девствен сняг на моравата. Далеч зад нея смътно се очертаваха силуетите на високи борове.

Винаги беше мечтал да живее по този начин — в удобна и красива къща сред частно имение в планината. Беше виждал такива къщи още като момче — когато по Коледа обикаляха вилите на богаташите в околностите на Грац. Сега тази мечта се беше превърнала в действителност и мисълта за това стопляше сърцето му.

Къщата в планината беше далеч по-хубава от жилището на работника в пивоварната; по-добра от онази в Рига, която беше обитавал в продължение на цели четири години; по-добра от мебелираната стая в Буенос Айрес; по-добра от хотелската стая в Кайро. Тази къща беше истинска мечта.

Беше дълбоко разтревожен от току-що приключилия телефонен разговор. Човекът от другата страна на жицата се интересуваше дали е спокойно около имението му, дали някой не виси пред фабриката му и не задава неудобни въпроси около неговата самоличност. Нямаше нищо такова, но той продължаваше да е неспокоен. Кой, по дяволите, е този Милер? Уверенията по телефона, че за него ще се погрижат на всяка цена, не можеха да разсеят чувството за опасност. Събеседникът му от другата страна на линията и хората край него явно допускаха, че този репортер представлява реална заплаха, тъй като на другия ден тук щеше да пристигне специален човек за охрана. Той трябваше да се представя за негов личен шофьор и до второ нареждане нямаше да се отделя от шефа си нито крачка.

Дръпна завесите и зимната панорама изчезна. През тапицираната врата на кабинета не проникваше никакъв шум от останалата част на къщата. Единственият звук в кабинета идваше от пращенето на пресните борови трупчета в камината, чиито пламъци хвърляха весели отблясъци по стените през солидната решетка от ковано желязо, украсена с тежки гроздове — една от малкото вещи на предишния собственик, които беше решил да запази след купуването на имота.

Жена му почука и надникна през вратата.

— Вечерята е готова — съобщи тя.

— Идвам, скъпа — отвърна Едуард Рошман.

На следващата сутрин, в събота, Остер и Милер посрещаха гости от Мюнхен. В колата бяха седнали Леон и Моти, а до шофьора се возеше един непознат с черна чанта.

Когато влязоха в гостната, Леон се обърна към него и каза:

— Ти иди горе, в банята, и монтирай оборудването си.

Човекът кимна и излезе. Шофьорът беше останал в колата.

Леон подаде на Милер шофьорска книжка без снимка.

— Ето ви новата самоличност — каза той. — Ролф Гюнтер Колб, роден на осемнайсети юни 1925 година. В края на войната сте били деветнайсетгодишен, а сега сте на трийсет и осем. Роден сте в Бремен, там сте отраснали. През 1935 година, на десетгодишна възраст, ставате член на „Хитлерюгенд“, а през 1944-та — на осемнайсет — и член на СС. Родителите ви са убити при една от бомбардировките на бременското пристанище през 1944 година.

Милер гледаше мълчаливо книжката.

— А какво става с кариерата му в СС? — попита Остер. — Вече стигнахме до задънена улица.

— Как се представя досега — попита го Леон така, сякаш Милер изобщо не присъстваше.

— Доста добре — отвърна Остер. — Вчера го подложих на двучасов разпит и съм доволен. Ще издържи, в случай че не вземат да го разпитват подробно за службата му в СС. Там е пълна дупка.

Леон кимаше, а очите му не се отделяха от книжата, които беше извадил от куфарчето.

— Не разполагам с данни за кариерата на Колб в СС — призна той. — Няма да е кой знае какво, тъй като името му не е включено в нито един от списъците за търсени престъпници, никой не е чувал за него. Донякъде това е добре, защото има шанс и в ОДЕССА да не знаят нищо за него. Лошото е, че няма и причина да търси закрилата на тази организация, тъй като никой не го преследва. Ето, това е легендата, която успяхме да съчиним.

Той подаде листовете на Остер.

— Добре — кимна онзи, след като им хвърли бегъл поглед. — Всичко съвпада с документираните факти. Ще бъде достатъчно да го арестуват, в случай че някой го разпознае.

Леон доволно изръмжа.

— Именно на това трябва да го научиш. Междувременно намерихме и гарант. Бивш полковник от СС, живее в Бремерхафен и на шестнайсети февруари заминава на морско пътешествие. Притежател на фурна за производство на хляб. Милер ще влезе в действие след тази дата, като разполага с препоръчително писмо от този човек. Вътре ще пише, че неговият работник Колб действително е есесовец и действително се намира в опасност. По това време пекарят ще се намира в открито море и трудно може да бъде открит. — След тези думи се обърна към Милер и му подаде някаква книга. — Няма да е зле да научите това-онова от лекарския занаят. От 1945 година насам сте пекар и нищо друго.

Това, което Леон умишлено пропусна да каже, беше един доста важен факт — собственикът на фурната щеше да отсъства само четири седмици и след този период животът на Милер щеше да увисне на косъм.

— А сега моят приятел, бръснарят, ще ви промени малко външния вид — приключи Леон. — След което ще ви направим нова снимка за шофьорската книжка.

В банята на горния етаж Милер беше подстриган толкова късо, че през косата му започна да прозира бялата кожа на черепа му. Липсата на младежките къдрици видимо го състари. Бръснарят внимателно направи път от лявата страна на главата му, после се зае да скубе веждите му.

— Оскубаните вежди не състаряват човека — словоохотливо обясняваше той, — но правят възрастта му по-трудна за отгатване. Всеки може да сбърка с пет-шест години, когато се натъкне на така обработен човек. Но ще трябва да си пуснете и мустаци. Тънички, не по-дебели от устните ви.

Милер знаеше горе-долу за колко време никнат космите над горната му устна и кимна, когато бръснарят го запита дали ще може да стори това за три седмици. После загледа образа си в огледалото. В момента изглеждаше на около тридесет и пет, а мустаците несъмнено щяха да прибавят още три-четири.

Слязоха долу и младежът застана пред опънат през стаята бял чаршаф, държан за двата края от Леон и Остер. Моти го щракна два пъти с фотоапарата си.

— Това е — каза той. — След три дни книжката ще бъде готова.

Не след дълго тримата си тръгнаха.

— Е, Колб — каза Остер, който отдавна беше престанал да го нарича с истинското му име. — Завършили сте школата край Дахау, получили сте назначение в лагера Флосенбург, лично сте командвали взвода, който е разстрелял шефа на Абвера адмирал Канарис. След това сте взели участие в екзекуцията на още няколко офицери от армията, обвинени от Гестапо в съучастие в покушението срещу Хитлер през юли 1944 година. Именно по тази причина властите са издали заповед за арестуването ви. Адмирал Канарис и неговите хора не са били евреи — факт, който не може да не бъде отчетен. А сега на работа, старши сержант!

Седмичното заседание на МОСАД беше към края си.

— Още няколко думи, макар те да нямат непосредствена връзка с преките ни задачи — каза генерал Амит. — Леон ни съобщава от Мюнхен, че от известно време насам обучава някакъв млад германец, който по лични подбуди желае да проникне в ОДЕССА.

— Какви по-точно са тези подбуди? — подозрително попита един от присъстващите.

— По неизвестни причини се е заел да търси някой си Едуард Рошман, бивш капитан от СС — сви рамене Амит.

Чул името, ръководителят на Отдела за страните, които преследват евреите — сам той евреин от полски произход, — рязко вдигна глава.

— Едуард Рошман, „Касапина на Рига“?

— Точно той.

— Ех, колко сметки ще уредим, ако успеем да го пипнем!

— Вече ви предупредих, че израелското правителство официално се отказва от отмъщението — поклати глава генерал Амит. — И заповедите ми в този смисъл са пределно ясни. Дори този германец да успее да открие Рошман, убийство няма да има. След аферата Бен Гал подобен акт би бил последната капка в чашата на търпението на Конрад Аденауер. Моментът е такъв, че смъртта на всеки бивш есесовец на германска територия веднага ще бъде приписана на израелското разузнаване.

— Ами какво ще правим тогава с този германец? — попита шефът на ШАБАК.

— Много ми се иска да можем да го използваме за идентифициране на онези германски учени, които възнамеряват да заминат за Кайро през тази година — отвърна Амит. — Това е от особено значение за нас. Предлагам в Германия да замине наш агент, който да следи действията на младежа. Само да ги следи и нищо повече.

— Имате ли предвид определен човек?

— Имам — кимна генералът. — Добър агент, на когото можем да имаме пълно доверие. Той ще следи и наблюдава германеца, а докладите си ще изпраща лично на мен. Името му е Йеке, някога е живял в Карлсруе.

— А Леон? — попита друг от присъстващите. — Той няма ли да види сметката на въпросния есесовец?

— Леон ще прави това, което му наредим! — твърдо отвърна генерал Амит. — Повече разчистване на сметки няма да има, и толкоз!

Същата сутрин в Байройт Милер беше подложен на тежък разпит от бившия хауптщурмфюрер Алфред Остер.

— Какво е гравирано върху есесовския нож? — питаше той.

— Думите „кръв и чест“ — отвърна Милер.

— Правилно. Кога есесовецът получава такъв нож?

— На прощалното тържество след завършване на школата — отвърна Милер.

— Добре. Сега ми кажете личната клетва за вярност към Адолф Хитлер.

Милер я повтори дума по дума.

— Кръвната клетва на СС?

Милер издекламира и нея.

— Какво символизира емблемата с мъртвешка глава?

Милер затвори очи и изпя това, което беше научил:

— Образът на черепа е заимстван от древногерманската митология. С такава емблема са се кичили онези тевтонци, които са дали клетва за вярност на своите водачи пред гроба на Валхала. Черепът и кръстосаните кости символизират живота в отвъдното.

— Правилно. Това означава ли, че всеки есесовец автоматически се превръща в член на някоя от дивизиите „Мъртвешка глава“?

— Не. Но клетвата е една и съща.

Остер стана от мястото си и се протегна.

— Не е зле — промърмори той. — Не мога да се сетя какво още могат да ви питат по общите положения… Сега ще минем на детайлите. На първо място — за всичко онова, което би трябвало да знаете за лагера Флосенбург — вашето първо и единствено назначение…

Човекът, седнал до прозореца на самолета на авиокомпания „Олимпик“, изпълняващ редовен полет от Атина за Мюнхен, беше спокоен и вглъбен в себе си.

След като направи няколко неуспешни опита да завърже разговор, седналият до него германски търговец се задълбочи в своя „Плейбой“. Съседът му продължаваше да гледа мълчаливо как далеч долу синята шир на Средиземно море бавно потъва в далечината, а слънчевата пролет постепенно отстъпва място на мрачната зима, която продължаваше да властва над заснежените планински върхове в Доломитите и Баварските Алпи.

Търговецът все пак успя да изтръгне нещичко от своя спътник — разбра, че е германец по безупречния му немски, разбра също, че отлично познава родината си. Връщайки се у дома след успешни търговски преговори в Атина, този човек беше абсолютно убеден, че седи до свой сънародник.

Но въпреки това тотално се заблуждаваше. Съседът му действително беше роден в Германия — по-точно в Карлсруе преди 33 години. Беше син на евреин шивач и се казваше Йозеф Каплан. Беше на три години, когато властта бе завзета от Хитлер; на седем, когато родителите му влязоха в една черна камионетка и той повече никога не ги видя; на десет, когато, след като беше успял да се крие в продължение на три години у свои роднини, дойде и неговият ред да се качи в черната кола. От 1940 до 1945 година живя в различни концентрационни лагери и остана жив единствено благодарение на своята сила и изобретателност. Към края на този период получи блокче шоколад от един непознат, който му говореше носово на неразбираем език, избяга в един от ъглите на лагера и лакомо отхапа от него. Не можа да го погълне цялото, разбира се, тъй като около него моментално се натрупаха полумъртви от глад хора и му го издърпаха от ръцете.

Две години по-късно, наддал с няколко килограма, но все така гладен като плъх и все така недоверчив и подозрителен, той се озова на борда на кораб с името „Президент Варфилд“. След неколкодневно пътуване стъпи на брега на една страна, която се намираше на хиляди километри от Карлсруе и лагера Дахау, но която се превърна в негова втора родина.

През следващите години той възмъжа и се цивилизова, научи много неща за живота. Междувременно се ожени и съпругата му го дари с две прекрасни деца. Постъпи на работа в армията. Изминалите години не можаха да премахнат само едно — онова всепоглъщащо чувство на омраза, което питаеше към същата тази страна, за която се беше отправил през този пролетен ден. Беше приел да замине, да преглътне чувствата си и да свърши това, което бе вършил вече на два пъти през изтеклите десет години, да надене маската на приятен бонвиван, която му беше жизненонеобходима, за да изпълни успешно ролята на истински германец.

Всичко останало беше грижа на Службата — паспортът във вътрешния джоб на сакото му, писмата, картите и всички останали документи, необходими за един западноевропеец, бельото, обувките, костюмите и личните вещи на един типичен търговски пътник от текстилния бранш.

Докато самолетът бавно потъваше в надвисналите над Европа тежки и студени облаци, той още веднъж си припомни задачите, които няколко денонощия му разяснява един спокоен на външен вид мъж, облечен в униформата на полковник. Срещата им се състоя в онзи отдалечен израелски кибуц, който стана известен на света не толкова с плодородието си, колкото с отличните агенти, които подготвяше за нуждите на израелското разузнаване. Задачата му беше да следи млад германец — по-млад от него с четири години, който си беше поставил за цел да постигне успех в едно изключително опасно начинание, отнело живота на няколко души преди него — да проникне в редовете на ОДЕССА. Трябваше да наблюдава отблизо този младеж, да прави реална преценка на успехите и неуспехите му, да регистрира всички, с които той се среща, да проверява достоверността на направените от него разкрития, да знае дали германецът ще бъде в състояние да открие самоличността на новия резидент на ОДЕССА във Федералната република — човека, който се занимава с вербуване и прехвърляне на германски учени в Египет. Едновременно с това му беше заповядано при никакви обстоятелства да не се разкрива, да не проявява каквато и да било самоинициатива. А накрая трябваше да представи доклад, в който да бъдат резюмирани всички разкрития на младия германец до момента на залавянето му — нещо неизбежно според преценката на израелското разузнаване. Той трябваше да направи това и щеше да го направи, макар с открита неохота. Но личните чувства на агента винаги са били без значение, а за щастие никой не настояваше той да харесва ролята си на германец. Никой не го караше да изпитва удоволствие от контактите си с тях, от езика им, от шегите и усмивките им. Ако бяха поискали нещо от него, той положително би отказал да изпълни поставената задача. Защото ги мразеше всичките — включително онзи млад репортер, когото трябваше да следи. И беше сигурен, че чувствата, които изпитваше към този народ, не могат да бъдат променени от нищо.

На другия ден Леон посети за последен път Остер и Милер. С него дойдоха Моти и младеж със здрав загар на лицето, който не продума нито дума през цялото време на срещата. Представиха го като Йозеф и според Милер той едва ли имаше повече от тридесет години.

— Колата ви вече е тук — информира го Моти. — Оставих я на обществен паркинг близо до пазара. — Подхвърли ключовете на Милер и добави: — Не ходете с нея, когато отивате на среща с някой от ОДЕССА. Първо, защото твърде много бие на очи, и, второ, защото сега сте един обикновен работник във фурна, който се укрива заради миналото си на есесовец, служил като охрана в голям концлагер. Такъв човек не може да има ягуар. Пътувайте с влак.

Милер кимна в знак на съгласие, макар вътрешно да му беше мъчно, че се разделя с любимата кола.

— Отлично. Ето ви шофьорската книжка с нова снимка. Ако стане въпрос за кола, кажете, че имате фолксваген. Зарязали сте го в Бремен, защото се страхувате, че полицията може да ви открие по регистрацията му.

Милер внимателно огледа документа. На снимката беше с къса коса и нямаше мустаци. Наличието на мустаци сега лесно се обясняваше като задължителна предпазна мярка.

— Човекът, който, без да знае, е станал ваш гарант, днес сутринта е отплавал на морско пътешествие от Бремерхафен. Той именно е собственик на фурната, в която сте работили, бивш полковник от СС. Името му е Йоаким Еберхарт. Ето ви едно писмо от него. Ще го предадете на човека, с когото предстои да се срещнете. Хартията е взета от неговата канцелария, а подписът е безупречен фалшификат. Вътре пише, че сте добър есесовец, на когото може да се разчита. Намирате се в трудно положение и имате нужда от нови документи за самоличност.

Леон подаде писмото на Милер. Младежът го прочете и го напъха обратно в плика.

— По-добре го запечатайте — посъветва го евреинът и Милер се подчини.

— А на кого трябваше да се представя? — попита той.

Леон извади листче с някакво име и адрес.

— Ето на този човек. Живее в Нюрнберг. Не сме съвсем сигурни какъв е бил по време на войната, но днес положително живее под чуждо име. Сигурни сме в друго — заема доста висок пост в ОДЕССА и положително познава Еберхарт, който също е на отговорна длъжност в северногерманския клон на организацията. Ето ви и снимка на вашия работодател Еберхарт. Разгледайте я внимателно, защото може да ви се наложи да правите словесен портрет. Ясно ли е?

Милер хвърли един поглед на снимката и кимна.

— Ще влезете в действие след няколко дни — продължи Леон. — Когато корабът на Еберхарт излезе извън обсега на радиотелефоните. Не искаме човекът, при когото отивате, да вдигне слушалката и да се свърже с Еберхарт. Ще изчакаме корабът да стигне поне средата на Атлантика. Мисля, че е най-добре да започнете акцията следващия четвъртък сутринта.

— Добре — кимна Милер.

— Две последни неща — добави Леон. — Покрай задачата да откриете Рошман ще трябва да съберете и известно количество друга информация. Искаме да знаем кой се занимава с вербуването на германски учени за ракетната програма на Насър. Тази дейност се извършва тук, на германска територия, от ОДЕССА. Трябва ни името на човека, който отговаря за нея. Второ, между нас трябва да има постоянен контакт. Ето ви един номер, на който ще звъните само от обществени автомати.

В ръцете на Милер премина още едно листче.

— На този номер винаги ще има човек, дори мен да ме няма. Ще докладвате за всичко, което успеете да откриете.

Двадесет минути по-късно гостите си заминаха.

Седнали на задната седалка, Леон и Йозеф пътуваха обратно към Мюнхен. Свит в ъгъла, израелският агент мълчеше. Леон го мушна с лакът в ребрата.

— Защо си толкова мрачен? — попита той. — Всичко върви според плана.

— Чудя се доколко можем да вярваме на този Милер — мрачно промърмори Йозеф.

— Да му вярваме ли? — учуди се Леон. — Той е най-добрият ни шанс да проникнем в ОДЕССА. Нали чу какво каза Остер? Опича ли си акъла, може да мине за бивш есесовец във всякаква среда.

Но съмненията на Йозеф останаха и това ясно личеше от мрачното му лице.

— Имам задача да не се отделям от него — изръмжа той. — Трябва да съм залепен за него непрекъснато, да го наблюдавам и да докладвам за всички лица, с които се среща. Трябва да уточнявам и съответното им положение в ОДЕССА… Как си представяш, че ще успея да направя това само по телефона? Ами ако изобщо не се обади или пък го засекат?

Леон не можеше да скрие раздразнението си. Очевидно този въпрос не се повдигаше за първи път.

— Слушай какво ще ти кажа веднъж и завинаги! — повиши глас той. — Този човек е мое откритие. Проникването му в ОДЕССА е моя идея. Той е мой агент. Години съм чакал да попадна на човек, който не е евреин. По тази причина нямам никакво намерение да го излагам на опасност, като пусна подире му някаква опашка!

— Той е аматьор, а аз съм професионалист! — изръмжа агентът.

— Но освен това е и ариец — възрази Леон. — Това е причината, която ме кара да се надявам, че ще успее да ни съобщи имената на десетте най-важни клечки на ОДЕССА в Германия, преди да бъде разкрит. И ние ще почнем да ги обработваме един по един! Между тях трябва да бъде и вербовчикът на ракетните специалисти… Не се безпокой, сигурен съм, че ще открием както него, така и всички германски учени, които се готвят да потеглят за Кайро.

В Байройт Милер стоеше до прозореца и мълчаливо наблюдаваше снеговалежа навън. Вече беше решил да не прибягва до телефонни контакти, тъй като ракетните специалисти изобщо не го интересуваха. Неговата цел продължаваше да бъде една — да открие капитана от СС Едуард Рошман.

12.

В сряда, на 19 февруари вечерта, Петер Милер се сбогува с Алфред Остер, затвори вратата на извънградската му къща и пое към Нюрнберг. Бившият есесовски офицер го изпрати до стълбите и стисна ръката му.

— Желая ви щастие, Колб — каза той. — Научих ви на всичко, което зная. Приемете един последен съвет — легендата ви няма да издържи кой знае колко. Ето защо разберете ли, че някой ви подозира, веднага зарежете всичко и приемете отново собствената си самоличност!

Младият репортер закрачи по пътечката, а Остер се върна при пламтящата си камина, тихо мърморейки:

— Това си остава най-щурата идея, която някога съм чувал…

След като измина около километър и половина пеша, Милер заобиколи един обществен паркинг и се насочи към гарата. Сградата в типично баварски стил със стръмен покрив и широка надвиснала стряха беше напълно пуста. Купи от касата един билет втора класа до Нюрнберг и тръгна към перона, над който свиреше студеният зимен вятър.

— Страхувам се, че доста трябва да почакате, господине — предупреди го касиерката. — Тази вечер влакът за Нюрнберг има закъснение.

Милер се изненада. Разписанието винаги е било въпрос на чест за германските железници.

— Какво се е случило? — попита той.

Касиерката кимна по посока на заснежената долина, зад която стърчаха белите планински върхове.

— Линията е затрупана. Току-що разбрахме, че снегоринът ни е получил повреда, и пратихме ремонтна бригада.

Годините репортерска работа бяха изградили у Милер чувство на дълбоко отвращение от всякакви чакални и приемни. Беше висял прекалено дълго в подобни места — често уморен, гладен и премръзнал. Отиде в бюфета на малката гара и си поръча кафе. Отпи една глътка и погледна току-що купения билет. Вече го бяха перфорирали. След това се замисли за ягуара си, паркиран някъде горе, отвъд хълма.

Колата положително щеше и до днес да си е някъде из Мюнхен, ако я беше паркирал малко по-далеч от адреса, с който разполагаше… Същото важеше и за Нюрнберг. Би могъл да я скрие в някой гараж, докато си свърши работата. А никак нямаше да е лошо да разполага със средства за бързо изчезване, ако това му бъде наложено от обстоятелствата. Нямаше никаква причина да се опасява, че някой в Бавария се интересува от него или от колата му…

Спомни си предупреждението на Моти да се държи по-далеч от ягуара, тъй като прекалено бие на очи, но след това в съзнанието му изплува и последният съвет на Остер — изчезвай при първи признак на опасност! Без съмнение използването на колата беше рисковано, но не по-малко рисковано беше и придвижването му пеш. Помисли още пет минути, после заряза кафето, излезе от гаровата постройка и пое нагоре по хълма. Десет минути по-късно вече напускаше града зад волана на ягуара.

Пътуването до Нюрнберг беше кратко. Запази си стая в малък хотел, близо до гарата, паркира колата на една малка уличка на две преки от него и мина пешком под Кралската арка на Средновековната крепост, приютила в пазвата си градчето, което беше дало живот на такъв гений като Албрехт Дюрер.

Вече беше тъмно, но уличните лампи и яркоосветените прозорци на красивите къщички хвърляха достатъчно светлина върху стръмните стрехи и красиво изографисаните стени на старинното градче. Човек лесно можеше да си представи, че изведнъж се е озовал обратно в средновековието — тогава, когато Нюрнберг е бил под управлението на франконските крале и един от най-богатите търговски центрове на обособените германски държавици. По-трудно беше да си представи друго — че всяка тухла и камък тук са иззидани наново след 1945 година по запазените оригинални градостроителни планове. Масираните бомбардировки на Съюзническата авиация през 1943 година бяха сравнили със земята дървените къщички и павираните улички на древния град.

На две преки от Централния пазарен площад откри адреса, който му трябваше. Къщата се гушеше непосредствено под двойния островръх купол на катедралата „Свети Зебалд“, а името върху табелката на вратата съвпадаше с името върху плика с фалшифицираното писмо на бившия есесовски полковник от Бремен. Самият Милер никога не беше виждал този полковник и по тази причина страшно много му се искаше той да бъде непознат и за собственика на този дом.

Върна се на пазарния площад и се огледа за ресторант. След като отмина две-три типично франконски кръчми, той видя, че над малка закусвалня за кренвирши, покрита с яркочервени керемиди и сгушена в ъгъла на големия площад, се вие подканяща струйка дим. Заведението беше изключително приятно със своята малка тераса, чиито саксии от червена теракота внимателно бяха почистени от снега.

Влезе вътре и за миг се замая от топлината и доброто настроение на посетителите. Почти всички дървени маси бяха заети, но за негов късмет в ъгъла се надигна една двойка, която, минавайки край него на път за изхода, усмихнато му пожела добър апетит. Милер си поръча специалитета на заведението — малки, но изключително вкусни нюрнбергски кренвирши с много подправки, които тук предлагаха по дузина в една порция. Започна да ги унищожава, преглъщайки ги с помощта на бутилка отлично местно вино.

След като се нахрани, поръча кафе и доволно се облегна назад. Докато отпиваше от чашата и пушеше една от вонящите си цигари, той се заслуша в песента на компанията от насрещния ъгъл. Беше типична франконска пиянска песен, която изискваше хорово подвикване във фалцет при всеки куплет. Хванали се за ръце, изпълнителите й унесено се поклащаха в такт. В огромната камина приятно попукваха сухи пънове.

Дълго време мисълта му беше заета от един-единствен въпрос — защо рискува живота си да преследва човек, който е вършил своите престъпления преди цели двадесет години? Беше на косъм от мисълта да зареже всичко, да обръсне мустаците, да си пусне косата по обичайния начин и да се върне у дома в Хамбург, където Зиги затопля удобното му легло. Изправилият се пред масата му келнер наведе глава и постави сметката до чашата му с кафе, произнасяйки едно жизнерадостно: „Бите шьон.“

Милер бръкна за портфейла си и пръстите му докоснаха ръбовете на някаква фотография. Извади я и известно време мълчаливо я разглежда. Над яката с черни петлици и сребърни светкавици го гледаха воднисти и леко кръвясали очи, а устата с тънки и едва очертаващи се устни приличаше на капан за плъхове. „Мръсник такъв“, промърмори Милер и постави ръба на снимката над пламъка на свещта на масата му. Когато изгоря напълно, той събра пепелта и я пусна в пепелника от кована мед. Нямаше нужда от нея — това лице се беше врязало в паметта му завинаги.

После плати вечерята си, закопча палтото си и се прибра в хотела.

Горе-долу по същото време Макензен се изправи пред треперещия от трудно сдържана ярост Верволф.

— Как е възможно да изчезне, по дяволите? — кресна шефът на ОДЕССА. — Не се е изпарил във въздуха! Притежава една от най-забележителните коли в Германия, която сигурно си личи поне от километър! Шест седмици го търсиш и идваш да ми кажеш, че го няма!

Макензен търпеливо изчака да отмине бурята, след което тихо промърмори:

— И въпреки всичко това е истината. Проверих жилището му в Хамбург, изпратих хора при майка му и приятелката му, направих справка при колегите му. Никой нищо не знае. Вероятно е минал в нелегалност веднага след завръщането си от Лондон.

— Трябва да го открием! — истерично викна Верволф. — В никакъв случай не трябва да му позволим да се доближи до нашия камерад! Това ще бъде огромно нещастие!

— Все ще се появи някъде — отвърна Макензен с убеждение в гласа. — Рано или късно ще му се наложи да изпълзи от скривалището си. И точно тогава ще го пипнем!

Верволф оцени търпението и логиката на професионалния ловец на хора и бавно кимна.

— Много добре. Тогава искам да си тук, на мое разположение. Вземи стая в някой хотел, защото трябва да си ми подръка всеки момент. Ще чакаме.

— Слушам! — изпъна се Макензен. — Ще ви позвъня да ви кажа кой е хотелът ми. Ще бъда там двайсет четири часа в денонощието.

С тези думи той пожела на шефа си лека нощ и излезе.

Малко преди девет на следващата сутрин Милер застана пред вратата на къщата и натисна безупречно излъскания звънец. Искаше да хване човека, преди да е тръгнал за работа. Отвори му прислужницата, която го покани в гостната и отиде да повика домакина.

Човекът, който се появи след десетина минути, беше на около петдесет и пет години, с кестенява коса и побелели сколуфи, елегантен и самоуверен. Обзавеждането на гостната също издаваше наличието на вкус и добри доходи.

Той хвърли бегъл поглед върху евтините работнически дрехи на своя посетител и спокойно попита:

— С какво мога да ви помогна?

Очевидно смутен от разкошната обстановка, посетителят нервно пристъпяше от крак на крак.

— Ами… Хер доктор… Наистина се надявам на вашата помощ — оплетено започна той.

— Хайде, хайде — каза човекът от ОДЕССА. — Сигурно знаете, че кантората ми е на две крачки оттук. Идете там и поискайте от секретарката ми да ви определи приемен час.

— Всъщност не точно професионална помощ ми трябва — премина Милер на акцента, който се използва от работниците в Хамбург и Бремен. Смущението му продължаваше да бъде очевидно, той млъкна и извади писмото от вътрешния джоб на сакото си.

— Донесох ви едно препоръчително писмо, хер доктор. Човекът, който го написа, ми даде вашия адрес…

Представителят на ОДЕССА пое плика, разпечата го и бързо прочете съдържанието му. После, видимо напрегнат, хвърли изпитателен поглед към Милер през полуспуснатите си клепачи.

— Ясно, хер Колб — процедиха устните му. — Я седнете за малко.

Ръката му посочи твърд стол, а сам той се настани в креслото насреща. В продължение на няколко минути оглежда госта си с намръщено лице, мълчаливо и изпитателно. После изведнъж изкрещя:

— Как ви беше името?

— Колб, хер доктор.

— Другите имена?

— Ролф Гюнтер, хер доктор.

— Имате ли някакви документи?

— Само шофьорска книжка — отвърна невъзмутимо Милер.

— Дайте да я видя!

Адвокатът (защото такава беше професията му) протегна ръка. Милер се принуди да стане от мястото си и да постави искания документ в разтворената му длан. Той го разгърна и внимателно проучи съдържанието му. Хвърли бегъл поглед към Милер, очевидно сравнявайки снимката с оригинала. Сравнението явно го задоволи.

— Кога сте роден? — отново с остър тон попита той.

— Моят рожден ден ли?… Ами на осемнайсети юни, хер…

— Годината, Колб!

— Хиляда деветстотин двайсет и пета.

В продължение на още няколко минути вниманието на адвоката беше ангажирано с шофьорската книжка.

— Чакайте тук! — внезапно нареди той и се изправи.

Тръгна към другата част на къщата, в която имаше обзаведен кабинет за частна практика с отделен вход. Влезе вътре, отключи стенния сейф. От него измъкна някаква дебела книга и нервно започна да я прелиства.

Познаваше по име Йоаким Еберхарт, но никога не беше го виждал. Не беше съвсем сигурен какъв е бил последният му чин в СС. Книгата потвърди написаното в препоръчителното писмо. Йоаким Еберхарт, получил званието полковник от СС на 10 януари 1945 година. Прелисти още няколко страници и потърси името Колб. Седем души в списъка носеха такава фамилия, но само един от тях беше Ролф Гюнтер. Старши сержант от април 1945 година. Дата на раждане: 18.6.25. Той затвори книгата, сложи я обратно в касата и превъртя ключа. Върнал се в гостната, адвокатът видя, че посетителят му продължава да седи на твърдия стол, без да помръдва.

— Знаете ли, може би няма да съм в състояние да ви помогна — каза му той, докато се настаняваше срещу него.

Милер леко прехапа устна и бавно кимна с глава.

— Нямам къде другаде да отида, хер доктор — промълви той. — Като почнаха да ме търсят, аз отидох при хер Еберхарт, а той ми даде това писмо и каза да дойда тук. Каза, че ако вие не можете да ми помогнете, никой няма да го стори…

Адвокатът се облегна назад и впери поглед в тавана.

— Питам се защо не ми е позвънил, след като толкова много е искал да ви помогна — проточи той, очевидно очаквайки някакъв отговор от своя събеседник.

— Може би не е искал да говори по телефона… по въпрос като този… — с надежда в гласа произнесе Милер.

Адвокатът го дари с един намръщен поглед.

— Възможно е — късо каза той. — Но май е по-добре да ми разкажете как се накиснахте…

— Да, хер доктор, разбира се… Искам да кажа… един човек ме позна и сетне казаха, че идват да ме арестуват… И аз изчезнах. Трябваше да го направя…

Адвокатът въздъхна.

— Започнете от началото — уморено каза той. — Кой ви позна, като какъв ви позна?

Милер пое дълбоко дъх и започна:

— Ами… Бях в Бремен, хер доктор. Там живея и работя… по-скоро работех при хер Еберхарт, докато се случи всичко това… Във фурната. Един ден, преди около четири месеца, ми стана лошо, както си вървях по улицата. Ужасни болки в стомаха… Сигурно съм припаднал на тротоара, защото се свестих в болницата.

— Коя болница?

— Общинската болница в Бремен, господине. Направиха ми изследвания и казаха, че имам рак. В стомаха… Дотук, рекох си… Нали разбирате?

— Всеки стига до някакъв край — кисело отвърна адвокатът.

— Ами това си помислих, господине… Обаче май го хванаха в ранна фаза… Не ме оперираха, а взеха да ме лекуват с хапчета. След известно време ракът започна да отстъпва.

— Доколкото разбирам, вие сте един голям късметлия. А стана така, че ви разпознаха?

— Ами санитарят, господине… Един евреин, който все ме зяпаше. Когато беше дежурен, все мен зяпаше… Доста странно, знаете… Този поглед започна да ме тревожи. Сякаш на лицето му пишеше „тебе те познавам“. Аз самият за пръв път го виждах, но имах чувството, че той знае кой съм.

— Продължавайте — подкани го с нарастващ интерес адвокатът.

— Ами преди около месец ми казаха, че вече мога да се преместя в някоя клиника или санаториум. Разноските се покриваха от застраховката ми във фурната. Преди да напусна болницата, пак се сетих за онзи евреин. Изгубих няколко седмици, но все пак успях да разбера кой е той. Оказа се, че е бил във Флосенбург…

— Вие сте служили във Флосенбург? — подскочи в стола си адвокатът.

— Да, господине, тъкмо щях да стигна до това… Оттогава насам тоя санитар не ми излиза от ума. В болницата научих името му. В лагера е бил член на една от погребалните команди — от онези, дето изгориха труповете на адмирал Канарис и останалите офицери, разстреляни за заговора им срещу Фюрера.

— Участвали сте в екзекуцията на Канарис, така ли? — смаяно го погледна адвокатът.

— Командвах наказателния взвод — сви рамене Милер. — Но те бяха предатели, нали? Те се опитаха да убият нашия Фюрер!

— Не ви обвинявам, скъпи приятелю — усмихна се на нервността му адвокатът. — Разбира се, че бяха предатели. Канарис дори е предавал поверителни сведения на Съюзниците. Всички тези свине от генерал надолу бяха мръсни предатели и нищо друго! Просто през ум не ми е минавало, че ще се запозная лично с човека, който ги е ликвидирал!

Милер колебливо се усмихна.

— Да, ама сега точно за това искат да ме спипат — рече той. — Едно е да премахваш евреи, а съвсем друго — хора от тоя сорт… Днеска всички викат, че Канарис и другите били едва ли не герои…

— Ако попаднете в ръцете на сегашните германски власти, действително ще си имате големи неприятности — кимна адвокатът. — Продължавайте, моля.

— Преместиха ме в клиниката и вече никога не видях онзи евреин. После, миналия петък, изведнъж ме потърсиха по телефона. Мислех, че е някой от фурната, но онзи насреща не си каза името. Каза само, че знае всичко за мен, защото някаква свиня информирала онези от Лудвигсбург кой съм аз и там издали заповед за арестуването ми. Не познавах този човек, но по гласа му си личеше, че знае какво приказва. Глас на началник, господине, ако разбирате какво искам да кажа…

Адвокатът разбиращо кимна.

— Вероятно е бил някой от нашите в бременската полиция. И какво направихте?

— Как какво? — учуди се Милер. — Изчезнах от клиниката, ама не се прибрах у дома, щото ония сигурно вече ме дебнеха там. Не посмях дори да си взема фолксвагенчето, което сигурно още си стои пред къщата. В петък през нощта не спах, а на следващата сутрин ми хрумна една работа. Отидох да видя шефа, хер Еберхарт, направо у дома му. Адреса му го имаше в указателя. Той се отнесе наистина много мило с мене. Каза, че на другата сутрин заминава на зимна ваканция по море с фрау Еберхарт, но ще се опита да ми помогне. После написа това писмо и ме прати при вас…

— Кое ви накара да си помислите, че хер Еберхарт може да ви помогне?

— А, да… Видите ли, аз не знаех какво е правил шефът по време на войната. Но във фурната винаги се беше отнасял много добре с мен. Преди две години, по време на празника на персонала, малко се понамокрихме, знаете… По едно време отивам до тоалетната, а там хер Еберхарт си мие ръцете. И пее… Пееше „Хорст Весел“, хер доктор… Запях и аз. Така си седяхме в тоалетната и си пеехме. Накрая той ме шляпна по рамото и рече: „На никого нито дума, Колб.“ После излезе. Преди да загазя, хич и не съм мислил за тая случка. Но тогава си рекох: „Може пък и той да е бил в СС като мене.“ И отидох да го моля за помощ.

— И той ви изпрати тук, така ли?

Милер кимна.

— Как се казваше онзи еврейски санитар?

— Хартщайн, господине.

— И в коя клиника ви изпратиха?

— Клиниката „Аркадия“ в Делменхорст — едно селце в околностите на Бремен.

Адвокатът отново кимна, записа си нещо в бележника върху бюрото си и стана.

— Чакайте тук — нареди той и отново излезе.

В кабинета си извади телефонния указател и потърси номерата на пекарница „Еберхарт“, Бременската общинска болница и клиниката „Аркадия“ в Делменхорст. Първо позвъни на Еберхарт.

— Страхувам се, че хер Еберхарт замина на почивка, господине — отговори безкрайно любезно секретарката. — Не, едва ли ще бъде възможно да влезете в контакт, тъй като той е на обичайното си зимно пътешествие по море заедно със своята съпруга. Ще се върне след един месец. Мога ли да ви помогна с нещо?

Адвокатът я увери, че не може, и прекъсна връзката. След това се свърза с общинската болница в Бремен и поиска регистратурата.

— Обаждам се от отдел „Социални осигуровки“, секция „Пенсии“ — гладко се представи той. — Интересува ме, имате ли при вас на работа един санитар на име Хартщайн?

Настъпи пауза, докато момичето отсреща правеше справка в списъка на личния състав.

— Да, имаме — каза накрая то. — Давид Хартщайн.

— Благодаря ви — каза адвокатът от Нюрнберг и постави слушалката. После отново набра същия номер и поиска да го свържат с болничната архива.

— Обажда се секретарят на фирмата за хлебопекарни услуги „Еберхарт“ — каза той. — Бих искал да науча нещо за състоянието на един наш колега, който беше хоспитализиран при вас с тумор в стомаха. Дали ще можете да ми помогнете? Казва се Ролф Гюнтер Колб.

Няколко минути по-късно момичето в архивата намери папката на Колб и разгърна последната й страница.

— Изписан е — каза в слушалката то. — Състоянието му се е подобрило до такава степен, че е станало възможно преместването му в санаториум.

— Отлично! — възкликна с фалшив ентусиазъм адвокатът. — Бях в зимен отпуск и все още не съм навлязъл в работата си. Бихте ли ми казали в кой санаториум се намира?

— „Аркадия“ в Делменхорст — отвърна момичето.

Адвокатът прекъсна връзката и набра номера на „Аркадия“. Момичето, което му отговори, прикри слушалката с ръка и се извърна към седналия наблизо лекар.

— Обаждат се за човека, когото ми споменахте — каза тя.

Докторът пое слушалката.

— На телефона доктор Браун, директор на клиниката. С какво мога да ви помогна?

Чуло името Браун, момичето хвърли един любопитен поглед на своя работодател, който спокойно изслуша идващия от Нюрнберг глас и отвърна:

— Съжалявам, но в петък сутринта хер Колб напусна клиниката по собствено желание. Това беше в разрез с правилата, разбира се, но нищо не можах да направя. Да, действително беше преместен при нас от Бременската общинска болница. Тумор в стомаха, доста напреднала фаза. — Послуша за момент, после добави: — Не, никак. Радвам се, че мога да ви помогна.

Докторът, чието име в действителност беше Родмайер, постави слушалката, после веднага я вдигна и набра един номер в Мюнхен.

— Някакъв тип току-що прояви интерес към Колб — съобщи той, без да си прави труд да се представя на човека отсреща. — Проверката е в ход.

В Нюрнберг адвокатът затвори телефона и се върна обратно в гостната.

— Е, Колб, дотук добре — каза той. — Очевидно наистина сте този, за когото се представяте.

Милер смаяно го изгледа.

— Все пак ще се наложи да ви задам още няколко въпроса — продължи домакинът. — Нали нямате нищо против?

— Не, господине — отвърна Милер с все същото учудено изражение на лицето.

— Отлично. Обрязан ли сте?

Известно време Милер го гледаше с тъп поглед, после сковано отвърна:

— Не съм, господине.

— Покажете! — кратко нареди адвокатът.

Милер не се помръдна от мястото си и гледаше със същия тъп поглед.

— Покажете, старши сержант! — остро викна адвокатът.

— На вашите заповеди! — подскочи Милер и чинно тракна токове.

В продължение на няколко дълги секунди ръцете му останаха прилепени към панталоните, после пръстите му бавно се раздвижиха и посегнаха към ципа. Адвокатът хвърли един поглед и му кимна с глава да се обуе.

— Е, поне съм сигурен, че не сте евреин — приятелски каза той.

Отпуснал се обратно на стола, Милер отново го зяпна със смаяно изражение на лицето.

— Не съм, разбира се! — ядосано прогърмя той.

Адвокатът се усмихна.

— Някои евреи правят опит да се представят като наши камеради — поясни той. — Не за дълго, разбира се. А сега искам да чуя цялата ви история, като ще ви задавам по някой въпрос. Просто за проверка, нали разбирате? Къде сте роден?

— В Бремен, хер доктор.

— Вярно, това е записано в есесовското ви досие, което току-що проверих. Членувахте ли в „Хитлерюгенд“?

— Да, хер доктор. Приеха ме през 1935 година, когато бях десетгодишен.

— Родителите ви бяха ли добри националсоциалисти?

— Да, хер доктор. И двамата.

— Какво стана с тях?

— Загинаха при голямата бомбардировка на Бремен.

— Кога ви предложиха да постъпите в СС?

— През пролетта на 1944 година, хер доктор. Бях на осемнайсет години.

— Къде преминахте подготовката си?

— В школата за подготовка на кадри в Дахау, хер доктор.

— Имате ли татуировка на кръвната група под дясната ръка?

— Не, хер доктор. Но тя се слага под лявата…

— Защо не сте татуиран?

— Трябваше да приключим с подготовката си през август 1944 година, хер доктор. А след това ни чакаше назначение в есесовска бойна част. Но през юли в лагера Флосенбург беше докарана голяма група офицери от Вермахта, които бяха правили заговор срещу Фюрера. Лагерната управа поиска от нашите началници спешно подкрепление за охраната на тези престъпници. Подбрани от специална комисия, аз и още десетина колеги попаднахме в групата, която получи назначение във Флосенбург незабавно. Това попречи както да бъдем татуирани, така и да присъстваме на тържествения парад по случай завършването на школата. Началникът каза, че кръвна група няма да ни е нужна, тъй като едва ли ще ни изпратят на фронта.

Адвокатът кимна. През юли 1944-та началникът на школата несъмнено е знаел отлично, че след окупацията на Франция от Съюзническите войски войната едва ли ще продължи още дълго.

— Получихте ли камата си?

— Да, хер доктор. Лично от ръцете на началника.

— Какво пишеше на нея?

— „Кръв и чест“, хер доктор.

— Какъв вид подготовка преминахте в Дахау?

— Пълна военна подготовка, господине. Освен това и политическа подготовка, която допълни познанията ни от „Хитлерюгенд“.

— А песните научихте ли?

— Да, хер доктор.

— От кой сборник с маршове е извадена песента „Хорст Весел“?

— От „Време е народът да се бори“, хер доктор.

— Къде се намира школата в Дахау?

— На петнайсет километра северно от Мюнхен и на пет километра от едноименния концлагер.

— Каква беше униформата ви?

— Сивозелена куртка и бричове, ботуши, черни петлици, на лявата от тях отличителните знаци, черен колан със стоманена катарама.

— Имаше ли нещо написано върху катарамата?

— В средата имаше пречупен кръст, а около него думите „Верността е моята чест“.

Адвокатът стана и се протегна. После запали една пура и бавно пристъпи към прозореца.

— Сега ще поговорим за лагера Флосенбург, старши сержант Колб. Къде се намираше той?

— На границата между Бавария и Тюрингия, хер доктор.

— Кога е започнал да функционира?

— През 1934-та, хер доктор. Един от първите лагери за всички свине, които са били срещу Фюрера.

— Колко беше голям?

— По мое време беше триста на триста метра, хер доктор. Имаше деветнайсет вишки, въоръжени с леки и тежки картечници. Плацът му беше с размери сто и двайсет на сто и четирийсет метра. Господи, как добре се забавлявахме там с онези еврейчета…

— Не се отклонявайте! — рязко му заповяда адвокатът. — Какви сгради имаше в лагера?

— Двайсет и четири бараки, кухня за лагеристите, караулно, лечебница и разни работилници.

— А за охраната?

— Две бараки, магазин и лавка.

— Как се освобождавахте от телата на мъртвите?

— Извън оградата действаше малък крематориум. Беше свързан с лагера посредством подземен тунел.

— Каква беше основната трудова дейност на лагеристите?

— Раздробяваха скали в кариерата, хер доктор. Тя също беше оттатък оградата, имаше си собствено телено ограждение и собствени вишки.

— Колко души имаше в лагера в края на 1944-та?

— О, не бяха повече от шестнайсет хиляди, хер доктор.

— Къде беше канцеларията на коменданта?

— Извън лагера, хер доктор. На едно ниско хълмче, от лагера се виждаше като на длан.

— Избройте ми имената на последните коменданти!

— Двама са служили там още преди моето пристигане, хер доктор. Първият е майорът от СС Карл Кюнстлер, заменен по-късно от капитан Карл Фритч. А последен комендант беше подполковникът от СС Макс Кьогел.

— Кой беше номерът на политическия отдел?

— Втори отдел, хер доктор.

— Къде се намираше той?

— В блока на управата.

— Какви функции изпълняваше?

— Изпълняваше заповеди на Берлин за специално отношение към някои лагеристи, хер доктор.

— На такова отношение ли се радваха Канарис и останалите заговорници?

— Да, господине. За тях имаше специални инструкции.

— Кога изпълнихте тези инструкции?

— На двайсети април 1945 година, хер доктор. Американците бързо настъпваха в Бавария и ние получихме заповед да ги ликвидираме. За целта от нас беше излъчена специална група. Тогава тъкмо бях произведен старши сержант — преди си бях редник. Заповядаха ми да командвам групата, която трябваше да екзекутира Канарис и още пет души заедно с него. След това погребална команда от лагеристи ги погребаха. Сред тези юди е бил и този Хартщайн, проклет да бъде! След това се заехме да горим лагерната архива. Два дни по-късно получихме заповед да строим всички лагеристи и да ги поведем на север. По пътя разбрахме, че Фюрерът се е самоубил. Тогава офицерите ни зарязаха, хер доктор. А затворниците почнаха да бягат в гората. Ние, сержантите, успяхме да застреляме няколко от тях, но вече стана ясно, че няма никакъв смисъл да продължаваме похода. Янките бяха навсякъде…

— Един последен въпрос за лагера, старши сержант. Какво виждахте, когато вдигнехте глави, независимо в коя точка на лагера се намирахте?

— Небето — учудено отвърна Милер.

— Глупак! Какво виждахте на хоризонта?

— О, вие говорите за онзи разрушен замък на хълма, нали?

Адвокатът кимна и се усмихна.

— Четиринайсети век — поясни той. — Добре, Колб, вие наистина сте били във Флосенбург. А сега ми разкажете как избягахте.

— Всичко стана по време на онзи поход, хер доктор. Пръснахме се като пилци. Аз се натъкнах на войник, който се моташе из нивите, фраснах го по главата и му взех униформата. След два дни ме пипнаха янките. Изкарах две години в лагер за военнопленници, като през цялото време твърдях, че съм най-обикновен войник. Знаете какви бяха времената, хер доктор… Носеха се слухове, че янките разстрелват всеки есесовец, когото успеят да пипнат… Затуй твърдях, че съм от армията.

От пурата на адвоката излетя кръгче дим.

— Не само вие сте постъпили така. Сменихте ли името си?

— Не, хер доктор. Хвърлих си документите, защото вътре пишеше, че съм есесовец. Но името си запазих, тъй като си мислех, че едва ли някой ще се захване да търси някакъв си незначителен старши сержант. По онова време работата с Канарис не изглеждаше кой знае какво. Много по-късно за заговорниците се вдигна целият този шум с издигане на паметници на лобното им място и прочие… Но тогава аз вече разполагах с редовни документи на гражданин на Федералната република на името Колб. Нищо нямаше да ми се случи, ако не ме беше познал онзи проклет санитар! А името ми няма никакво значение, след като вече са ме разпознали, нали?

— Това е вярно. Сега ще се позанимаем с онези неща, на които някога са ви обучавали. Първо, искам да кажете дума по дума клетвата за вярност към Фюрера — нареди адвокатът.

Разпитът продължи в същия дух още цели три часа. Милер здравата се потеше, но обясни това с преждевременното напускане на болницата, а и с факта, че не беше хапнал нито залък през този ден. Времето за обяд отдавна беше отминало, когато адвокатът показа признаци на доволство.

— И какво искате сега? — попита Милер той.

— Ами… Вече ме търсят и сигурно ще ми трябват нови документи, хер доктор. Хич не искам вече да съм Ролф Гюнтер Колб. Мога да променя външния си вид — ще си пусна дълга коса, ще оставя мустаците да растат на воля, а след това ще си потърся работа в Бавария или някъде другаде. Аз съм пекар специалист, а хората винаги ще имат нужда от пресен хляб, нали?

За пръв път от началото на разпита адвокатът не можа да се сдържи. Отметна глава назад и даде воля на бурния си смях.

— Точно така, скъпи ми Колб! — хълцаше той. — Хората имат нужда от пресен хляб! Чуйте сега какво ще ви кажа — обикновено такива като вас не се нуждаят от кой знае какви грижи от страна на властите. Но понеже сте попаднали в беда по силата на нещастно стечение на обстоятелствата, а очевидно сте един добър и лоялен германец, аз ще се опитам да направя нещо за вас. Няма никакъв смисъл да търсите нова шофьорска книжка. С нея не можете да си извадите нова карта за социално осигуряване, без да представите и акт за раждане. А вие нямате такъв. Проблемът ви може да се реши само ако получите нов паспорт. Имате ли някакви пари?

— Не, господине. Нямам пукната пара. Дойдох на юг на автостоп.

Адвокатът му подаде банкнота от сто марки.

— Можете да останете тук, тъй като за нов паспорт ще се наложи да почакате поне седмица. Ще ви пратя при приятел, който ще има грижа и за паспорта. Той живее в Щутгарт. Там ще си вземете стая в някой евтин хотел и после ще отидете да го видите. Аз ще го предупредя да ви очаква.

Адвокатът надраска няколко думи върху лист хартия.

— Казва се Франц Байер, ето ви адреса му. Качвате се на влака за Щутгарт, настанявате се на хотел и веднага отивате да го намерите. Ако имате нужда от още малко пари, той ще ви помогне. Но не трябва да харчите неразумно. Стойте си в хотела и чакайте Байер да ви донесе новия паспорт. После ще ви намерим работа някъде из Южна Германия и никой няма да ви закача.

Милер пое банкнотата и адреса на Байер със смутено изражение на лицето.

— Много ви благодаря, хер доктор — смутолеви той. — Вие сте истински благородник.

Прислужницата го изпрати до вратата. Младежът благодари още веднъж и тръгна към гарата, недалеч от която го чакаше ягуарът. Един час по-късно вече летеше по аутобана към Щутгарт. По същото време адвокатът набра номера на Байер и му каза, че надвечер при него ще пристигне Ролф Гюнтер Колб — един преследван от полицията камерад.

В онези дни между Нюрнберг и Щутгарт все още нямаше цялостно изградена магистрала. Пътят, който се виеше сред красивите низини на Франкония, а след това изчезваше в гъсто залесените хълмове на Вюртемберг, положително би бил много живописен, ако по него се пътува в някой ясен и слънчев ден. Но в този мрачен февруарски следобед изпълненият с многобройни завои път, в чиито дупки проблясваше лед, беше направо убийствен. На два пъти тежкият ягуар почти се хлъзна в канавката и на два пъти Милер си каза, че всъщност няма никакви причини да бърза. Байер — човекът, който трябваше да му достави фалшив паспорт, стоеше у дома си и го очакваше.

Пристигна по тъмно. В покрайнините на града откри каквото му трябва — малко и непретенциозно хотелче, но с нощен портиер и гараж на двора. Поиска от администратора карта на града и скоро откри адреса на Байер — оказа се, че новият му покровител живее в един от най-хубавите квартали на Щутгарт — предградието Остхайм, разположено непосредствено до вила Берг — мястото, в чиито красиви градини вюртембергските принцове са забавлявали своите дами и са се спасявали от летните горещини.

Следвайки картата, Милер насочи колата си към центъра на града, сгушен сред обсипани с лозя хълмове. Паркира на около половин километър от дома на Байер. Наведен над ключалката, той не забеляза минаващата край него жена на средна възраст, която се връщаше у дома след редовното седмично събрание на Комитета на болничните посетители, действащ на територията на близката болница „Вила“.

Около осем вечерта адвокатът реши да провери дали Колб е стигнал благополучно до Щутгарт. Слушалката вдигна съпругата на Байер.

— О, да, младежът пристигна и двамата със съпруга ми излязоха да вечерят навън — каза тя.

— Исках просто да разбера дали е стигнал жив и здрав — обясни спокойно адвокатът.

— Чудесен младеж! — разбъбри се добродушната фрау Байер. — Видях го още като паркираше колата си… Прибирах се от едно събрание на Комитета, знаете… Доста далеч я паркира. Сигурно е сбъркал пътя, но в град като Щутгарт това е нещо съвсем нормално… Тук е пълно с криви и еднопосочни улички…

— Извинете ме, фрау Байер — прекъсна я адвокатът. — Този човек не е със своя фолксваген, пристигнал е с влак…

— Нищо подобно! — възкликна фрау Байер, очевидно доволна, че може да се покаже осведомена. — Пристигна с кола. Чудесен младеж с много красива кола! Момичетата сигурно тичат подире му…

— Фрау Байер! — отново я прекъсна адвокатът. — Моля, слушайте внимателно! Каква марка е тази кола?

— Не зная точно. Но е спортна — дълга и черна, с жълти ивици отстрани…

Адвокатът затръшна слушалката, после я вдигна отново и набра един номер в Нюрнберг. Почувства как започва да се поти. Свързаха го със съответната стая и след малко в мембраната прозвуча познатият глас:

— Ало?

— Макензен! — излая Верволф. — Тръгвайте веднага! Намерихме Милер!

13.

Франц Байер беше дебел, закръглен и добродушен — също като съпругата си. Предупреден от Верволф да очаква преследвания от властите младеж, той излезе да го посрещне на стълбите и малко преди осем го въведе във всекидневната да го представи на жена си. Като всяка добра домакиня, тя веднага след това изчезна по посока на кухнята.

— За пръв път ли идвате във Вюртемберг, драги Колб? — попита го той.

— Наистина никога досега не съм бил тук — отвърна Милер.

— Ние се гордеем със своето гостоприемство — похвали се Байер. — А вие май днес нищичко не сте хапвали, нали? Личи, че сте изгладнели.

Милер призна, че наистина е пропуснал закуската и обяда, тъй като през цялото време се е намирал във влака. Байер изглеждаше не на шега разтревожен от този факт.

— Какъв ужас, Господи! — възкликна той. — Но вие трябва да се храните! Знаете ли, хайде да отскочим до града и да похапнем нещичко. Глупости, момчето ми, това е най-малкото, което мога да направя за вас!

Той изчезна във вътрешността на къщата колкото да съобщи на жена си, че излизат да вечерят навън, и десет минути по-късно колата му ги носеше към центъра на града.

Дори когато човек натиска педала до дъно, разстоянието между Нюрнберг и Щутгарт по стария път Е-12 се изминава за не по-малко от два часа. А през тази нощ Макензен правеше точно това — безмилостно натискаше педала на газта. Половин час след телефонния разговор с Верволф, получил адреса на Байер и инструктиран подробно, той вече беше на път. Точно в десет и половина спирачките на колата му изскърцаха пред жилището на Байер.

Предупредена от Верволф, че човекът, представящ се за Колб, вероятно е информатор на полицията, фрау Байер се беше превърнала в една разтреперана от страх женица. Напрегнатото лице на Макензен, появило се в отвора на вратата, съвсем не допринесе за успокоението й.

— Кога излязоха?

— Около осем и четвърт — отвърна със заекване тя.

— Казаха ли къде отиват?

— Не. Франц каза, че отиват да похапнат някъде, защото младежът цял ден не бил слагал залък в уста. Аз му предложих да приготвя нещо у дома, но той открай време обича да вечеря навън. Прави всичко възможно, за да излезе…

— Вие сте видели как Колб паркира колата си. Къде е тя?

Жената описа уличката, на която беше паркиран ягуарът. Макензен се замисли.

— Имате ли представа къде може да са отишли? — попита накрая той.

— Обича да си похапва в „Трите яребици“ на Фридрих Щрасе — промълви тя. — Обикновено първо отива там, а едва след това почва да търси други заведения…

Макензен напусна къщата и измина неколкостотинте метра до паркирания ягуар. Внимателно го разгледа, защото искаше да бъде сигурен, че ще познае тази кола където и да я види. Запита се дали да не остане тук и да изчака появата на Милер. Но Верволф му беше заповядал да открие Байер и да го предупреди, а едва след това да се погрижи за репортерчето. Това беше причината, поради която стигна до решението да не звъни в „Трите яребици“. Предупреди ли Байер в момент като този, Милер положително ще разбере, че е разкрит, и ще направи нов опит да изчезне.

Макензен погледна часовника си. Беше единадесет без десет. Качи се в мерцедеса си и подкара към центъра на града.

Разтворил широко очи, Йозеф лежеше в леглото на малкия и занемарен хотел в покрайнините на Мюнхен. Телефонът до главата му иззвъня. Служителят на рецепцията му съобщи, че на негово име се е получила телеграма. Той стана и отиде да я вземе.

Настанил се на паянтовата масичка, той внимателно разряза плика и се зачете в съдържанието му. Ето какво пишеше там:

„Предлагаме ви приемливите за нас цени на поръчаните от вашия клиент стоки:

целина — 481 марки, 53 пфенинга

пъпеши — 362 марки, 17 пфенинга

портокали — 627 марки, 24 пфенинга

грейпфрути — 313 марки, 88 пфенинга…“

Списъкът на плодовете и зеленчуците беше дълъг, но всички те фигурираха в експортната листа на Израел и телеграмата по нищо не се отличаваше от обикновена оферта, изпратена в отговор на запитването на един германски търговец, който се занимава с внос на такива стоки. Използването на международния телеграф едва ли е най-сигурната връзка, но всеки ден Западна Европа се залива от такова огромно количество търговски телеграми, че за проверката им положително би била необходима цяла армия специалисти.

Йозеф извади молив и внимателно подреди цифрите в колонки. На думите не обръщаше никакво внимание. Петцифрените групи числа, на които бяха разделени марките и пфенингите, изчезнаха. Когато всички цифри бяха подредени, той ги преобразува на шестцифрени групи. След това извади датата — 20. 2. 1964 година, от всяка от тях. Тази група числа придоби следния вид — 20264.

Шифърът се заключаваше в несложен буквен код, базиращ се на евтиното издание на „Нов световен речник“ на издателство „Уебстър“, отпечатано по поръчка на нюйоркската Обществена библиотека. Първите три цифри сочеха съответната страница на речника. Четвъртата беше произволно число между едно и девет. Ако то е тек — трябваше да се търси първата колона в страницата, ако е чифт — втората. Последните две цифри обозначаваха номера на точната дума в речника, търсена от горе на долу. В продължение на половин час Йозеф съсредоточено работеше. Накрая свърши с дешифрирането, прочете съобщението и бавно стисна главата си в ръце.

Тридесет минути по-късно вече се намираше в дома на Леон. Лидерът на отмъстителите прочете шифрограмата и яростно изруга.

— Съжалявам — каза накрая той. — Но това не можех да го зная!

В течение на шест дни МОСАД беше успяла да се сдобие с три независими една от друга информации, които не бяха известни на седналите край масата мъже. В първата резидентът на израелското разузнаване в Буенос Айрес съобщаваше, че неизвестно лице е изплатило равностойността на един милион марки на някой си „Вулкан“, който трябвало да приключи с последната фаза на своята научноизследователска програма.

Втората беше от един банков служител от еврейски произход в Швейцария, който имаше достъп до паричните транзакции от банковите сметки на нацистите — същите, от които ОДЕССА плащаше на своите хора в Западна Европа. Съобщението гласеше, че в една от тези сметки от Бейрут е преведена сумата един милион марки. Същата е била изтеглена в брой от личния влог на някой си Фриц Вегенер — влог, стоял замразен повече от десет години.

Третата беше от един египетски полковник, заемащ високопоставено положение в Силите за сигурност, занимаващи се с охраната на „Фабрика 333“. Срещу една внушителна сума в добавка на предстоящата му пенсия този човек се беше съгласил да проведе разговор с представител на МОСАД в един римски хотел. Полковникът потвърдил, че египетските ракети са напълно готови и чакат само надеждна система за теленасочване. Такава система била във фаза за разработка от някаква западногерманска фирма и вече струвала на ОДЕССА над един милион марки.

Заедно с хиляди информации от подобен характер тези съобщения били вкарани в компютърната банка на професор Йовел Нееман, човека, който пръв прибягва до научна обработка на разузнавателни данни, а след години става баща на израелската атомна бомба.

Далеч надвишаващи селективния капацитет на човешката памет, тихо мъркащите компютърни микрочипове свързват безпогрешно трите независими информации. В резултат се оформя и заключението — преди жена му да го разкрие през 1955 година, Рошман е живял под името Фриц Вегенер.

В нелегалната квартира на отмъстителите Йозеф стана и се надвеси над Леон.

— От този момент нататък аз оставам тук! — заяви решително той. — Няма да мърдам от телефона. От вас искам да ми намерите един мощен мотоциклет и съответното облекло към него. След час да са тук! Трябва да бъда готов веднага да тръгна към мястото, от което ще благоволи да се обади скъпоценният ви Милер! Ако изобщо го направи…

— Ако го разкрият, едва ли ще успееш да стигнеш достатъчно бързо при него — възрази Леон. — Нищо чудно, че ме предупредиха да се държа настрана. Те ще го убият в момента, в който се доближи прекалено до техния човек!

Леон излезе от мазето, а Йозеф още веднъж прочете пристигналата от Тел Авив телеграма:

ТРЕВОГА ЧЕРВЕНА СТЕПЕН СТОП НОВА ИНФОРМАЦИЯ СОЧИ ПРЕУСПЯВАЩ ГЕРМАНСКИ ИНДУСТРИАЛЕЦ КОДОВО ИМЕ ВУЛКАН РАЗРАБОТВА ВАЖНИ РАКЕТНИ КОМПОНЕНТИ СТОП ВЕРОЯТНО ТОЙ Е РОШМАН СТОП МИЛЕР НЕЗАБАВНО ДА ПРЕКРАТИ ЗАДАЧАТА СТОП ПРОСЛЕДЕТЕ И ЛИКВИДИРАЙТЕ ОБЕКТА СТОП КОРМОРАН

Йозеф седна до масата и се зае да смазва и зарежда своя валтер. От време на време очите му прескачаха към телефона. Но той мълчеше.

Байер се оказа отличен домакин и компаньон. Преливащ от добро настроение, той гръмогласно се смееше на любимите си вицове и Милер напразно се опитваше да поведе разговор за новия си паспорт.

Байер само го потупваше по гърба и казваше:

— Остави това на мен, момчето ми. Остави всичко в ръцете на стария Франц и не мисли за нищо!

След тези думи попипваше дясната страна на носа, намигаше дяволито и отново потъваше във вълните на доброто си настроение.

По време на осемте години репортерска работа Милер беше усвоил едно трудно изкуство — да пие, без да се напива. Но сега това му се отдаваше трудно, тъй като не беше свикнал на бялото вино, с което Байер щедро поливаше храната. Все пак това вино има някои предимства, когато един човек се опитва да напие друг — то се сервираше в специални кофички с лед и издебвайки дебелака, на три пъти успя да изсипе чашата си в тях.

До десерта успяха да изгълтът две бутилки превъзходно и леденостудено рейнско вино. Натъпкан в тясното си сако, което, кой знае защо, отказваше да разкопчае, Байер започваше да се поти. Това, разбира се, засили жаждата му и той поръча трета бутилка.

Милер се престори, че не вярва на способностите му да изготви фалшив паспорт, и изказа опасение, че вероятно ще бъде арестуван поради ролята си в разигралите се през 1945 година събития в лагера Флосенбург.

— Ще ви трябват няколко мои снимки, нали — разтревожено попита той.

— Да, две… Няма проблеми. Ще се щракнеш в някоя от автоматичните кабини на гарата. После ще изчакаш да ти пораснат косата и мустаците и никой няма да те познае…

— А после? — замаяно попита Милер.

Байер се приведе към него и тлъстата му ръка го обхвана през раменете. Дъх на вино обля лицето на младежа.

— После ще пратя един човек да се разходи до едно място и седмица по-късно паспортчето ти е готово — изкиска се в ухото му той. — С него ще ти извадим и нова шофьорска книжка, ама трябва да се явиш на изпит. После ще ти направим и чисто нова социална осигуровка. За властите ще бъдеш един човек, който се връща в родината след петнайсетгодишно изгнание. Няма проблеми, момчето ми, не бива да се тревожиш!

Макар явно да се напиваше, Байер продължаваше да владее езика си. Той млъкна, а Милер се отказа да го притиска, тъй като имаше опасност дебелият съвсем да се затвори в себе си.

Макар да умираше за чаша кафе, Милер отклони предложението на Байер в този смисъл, страхувайки се, че онзи ще изтрезнее от него. Дебелият плати от добре натъпкания си портфейл и двамата тръгнаха към гардероба. Часът беше десет и половина.

— Вечерта беше чудесна, хер Байер — каза Милер. — Много ви благодаря.

— Франц, Франц — поправи го онзи и с усилие започна да навлича топлото си палто.

— Предполагам, че това е всичко, което може да ни предложи нощният живот на град като Щутгарт — отбеляза Милер, докато обличаше своето.

— Глупчо! — скара му се Байер. — Не знаеш в какво славно градче си попаднал. Имаме най-малко половин дузина страхотни кабарета! Искаш ли да отидем?

— Искате да кажете — заведения със стриптийз и всичко останало? — ококори се насреща му Милер.

Байер весело изхъмка.

— Ама сериозно? — настоя Милер. — Нямам нищо против да погледам как някоя сладурана се освобождава от дрешките си!

Байер даде на гардеробиерката щедър бакшиш и тромаво се насочи към изхода.

— Какви нощни заведения има в Щутгарт? — продължи да го разпитва с невинен глас Милер.

— Чакай да видим — спря се дебелият. — „Мулен Руж“, „Балзак“, „Империал“ и „Сайонара“… Още „Мадлен“ на Еберхарт Щрасе…

— Еберхарт ли? — учуди се Милер. — Какво съвпадение, Господи! Така се казваше шефът ми в Бремен — същият, дето ми помогна да се измъкна и ме прати при онзи адвокат в Нюрнберг.

— Много добре, отлично! — възкликна Байер и решително се насочи към колата си. — Значи отиваме там!

В дванадесет без четвърт колата на Макензен спря пред входа на „Трите яребици“. Той видя, че оберкелнерът изпраща последните гости, и се насочи към него.

— Хер Байер ли? Да, беше тук. Пред около половин час си тръгна.

— Имаше ли с него един младеж с къса кестенява коса и тънки мустачки?

— Точно така. Спомням си, че седяха на онази маса — ей там, в ъгъла.

Макензен безцеремонно натика в ръката на човека банкнота от двадесет марки.

— Трябва да го открия на всяка цена! — каза той. — Спешен случай, знаете, жена му внезапно припадна…

Лицето на оберкелнера изрази искрено съчувствие.

— Господи, това е ужасно! — промърмори той.

— Разбрахте ли къде отидоха?

— Честно казано, не — отвърна човекът и се обърна да повика един от подчинените си. — Ханс, нали ти обслужва хер Байер и госта му на онази маса в ъгъла? Споменаха ли нещо за намеренията си да ходят из други заведения?

— Не — отвърна Ханс. — Не съм чул такова нещо.

— Пробвайте гардеробиерката — досети се оберът. — Може би тя е дочула нещо…

Макензен се насочи към момичето и след миг поиска брошурата със заглавие „Къде и какво в Щутгарт“, с която разполагаше всяко реномирано заведение. В раздела с кабаретата бяха изписани половин дузина имена, а в средната част на брошурата имаше начертан план на централните градски улици. Той скочи в колата и потегли към първото име от списъка.

Милер и Байер се настаниха на масичка за двама в нощния бар на „Мадлен“. Пресушавайки второто си двойно уиски, Байер се кокореше към пищната хубавица, която виеше бедра на подиума, а пръстите й сръчно опипваха закопчалките на миниатюрния сутиен. Когато този атрибут най-накрая падна на пода, дебелият сръга Милер в ребрата и възкликна:

— Гледай какво нещо, момче, гледай!

Отново беше обзет от пристъп на лудо веселие, макар че полунощ отдавна минаваше, а той самият беше порядъчно пиян.

— Неспокойно ми е, хер Байер — прошепна Милер. — Нали аз съм този, дето се крие? За колко време ще ми осигурите паспорт?

Байер го прегърна през рамото.

— Нали ти казах вече, Ролф, стари приятелю. Няма за какво да се тревожиш. Остави всичко в ръцете на стария Франц! — Той намигна с хитро изражение на лицето и добави: — Във всеки случай паспортите не ги правя аз. Аз само изпращам снимките на човека, който ги прави, а седмица по-късно той ми дава готовия паспорт. Няма проблеми. Я пийни още едно със стария Франц и си отпусни душичката! — Месестата му лапа се размаха във въздуха и той изрева: — Келнер, още по едно!

Милер се облегна назад и започна да пресмята. Ако трябва да чака да му порасне косата, а след това да го снимат, това положително ще му отнеме седмици. Беше явно, че колкото и да се налива, Байер едва ли ще му каже името на фалшификатора.

Беше изключено да изведе дебелака от клуба, преди да свърши поне първият номер на подиума. Когато най-накрая се озоваха навън сред студения и свеж нощен въздух, вече минаваше един часът. Краката на Байер се подгъваха и той се беше облегнал на рамото на Милер. Внезапният шок на ледения въздух изведнъж го довърши.

— По-добре да карам аз — каза Милер, като наближиха паркираната зад ъгъла кола. Бръкна в джоба на дебелия, измъкна ключовете и го поведе към дясната врата. Байер не се възпротиви. Милер седна зад волана и завъртя ключа. В момента, в който потегли, от срещуположната страна на улицата се появи един сив мерцедес, който паркира на двадесетина метра зад тях. Зад стъклото му Макензен напрегна взор да разчете номера на потеглящата пред него кола. Вече беше успял да обиколи пет нощни заведения. Увери се, че номерът е същият, който му беше дала фрау Байер. Ловецът на хора плавно отпусна съединителя и последва отдалечаващата се кола.

Милер караше бавно, тъй като си даваше сметка за количеството алкохол, което беше погълнал. Никак не му се искаше точно сега да го спре някой нощен патрул и да го подложи на алкохолна проверка. Подкара колата не към жилището на Байер, а към своя хотел. Дебелият през цялото време дремеше и главата му клюмаше напред, разстилайки няколко пласта тлъстина по яката и вратовръзката му.

Милер спря пред хотела и го сръга.

— Хайде, Франц! Ставай да му ударим по едно последно за лека нощ!

Дебелият стреснато се огледа.

— Трябва да се прибирам — изфъфли той. — Жена ми ме чака.

— Хайде, хайде! Само по едно малко, за да приключим хубавата вечер както трябва. Ще си вземем една четвъртинка в стаята и ще си побъбрим за старото време!

Байер пиянски се ухили.

— За едно време, а? Адски гот си живеехме тогава, Ролф!

Милер заобиколи колата и отиде да помогне на дебелия да слезе.

— Страшно време беше! — съгласи се той, докато прикрепяше несигурно пристъпващия дебелак. — Ела да си спомним за него.

Недалеч от тях един сив мерцедес угаси светлините си и се сля с уличния мрак.

Ключът от стаята беше в джоба на Милер. Байер фъфлеше нещо, а нощният портиер клюмаше зад гишето си.

— Шт, тихо! — прошепна Милер. — Не трябва да вдигаме шум!

— Не трябва да вдигаме шум! — повтори послушно Байер и се заклатушка на пръсти към стълбището като някакъв огромен и смешен слон. Поел нагоре, той не издържа и шумно се изкиска на собственото си актьорско майсторство. За щастие стаята на Милер беше на първия етаж и Байер стигна до нея без особени проблеми. Младежът отключи вратата, светна лампата и настани дебелия си гост в единствения стол — едно твърдо и неудобно старо кресло с дървени облегалки за ръцете.

Изправен на тротоара, Макензен внимателно наблюдаваше тъмната фасада на хотела. Когато прозорецът на Милер светна, той запечата в паметта си неговото местоположение — на първия етаж, в дясната половина на сградата.

Запита се дали да не се качи горе и да ликвидира Милер в момента, в който онзи отвори вратата. Възпряха го две обстоятелства. През остъклената врата виждаше, че тътрузенето на Байер покрай гишето на рецепцията беше събудило нощния портиер, който се мотаеше из преддверието. Той несъмнено би запомнил човека, който в два часа сутринта се изкачва по стълбите, и подробно би го описал на полицията. Втората причина да се въздържи беше състоянието на самия Байер. Видял как Милер го подкрепя, той си даваше сметка, че едва ли ще успее да го измъкне бързо и незабележимо от хотела след ликвидирането на Милер. А ако Байер бъде заловен от полицията, Верволф несъмнено ще си има големи неприятности. Макар и добродушен на външен вид, Байер беше отдавна търсен от властите есесовски престъпник, който заемаше отговорен пост в ОДЕССА.

Един страничен фактор го доведе до единственото правилно според него решение. Срещу хотела се издигаше грамадата на някакъв недовършен строеж, към двата етажа на който водеше стълбище от груб бетон. Макензен реши да се скрие там и да чака, докато му се отдаде възможност да опита това, което беше намислил. Един точен изстрел щеше да свърши цялата работа, а Милер нямаше къде да ходи. Обърна се и тръгна към колата си, в която държеше винаги готова ловната си пушка.

Ударът завари Байер напълно неподготвен. Притъпени от алкохола, реакциите му не бяха достатъчно бързи. Преструвайки се, че търси бутилка уиски, Милер мина зад него и извади една вратовръзка от гардероба си. Всъщност имаше само две — другата беше под яката му. Свали и нея.

Никога досега не беше използвал ударите, които бе усвоил като новобранец в просторната казармена зала преди повече от десет години. И по тази причина нямаше представа колко ефективни могат да бъдат те. Гледан отзад, масивният розов врат на Байер приличаше на внушителна планина от сланина и това го накара да употреби цялата си сила. В момента на удара онзи продължаваше да мърмори: „Ех, едно време! Какво беше едно време…“

Въпреки всичко това едва ли можеше да се нарече нокаутиращ удар, тъй като ръбът на ръката му беше мек и нетрениран, а Байер бе защитен от солиден пласт тлъстина. Оказа се обаче, че и той е напълно достатъчен. Когато съзнанието на човека, изпълняващ важна свързваща функция в редовете на ОДЕССА, най-накрая се проясни, двете му ръце бяха здраво завързани за ръчките на креслото.

— Какво става, по дяволите? — изруга той, докато тръскаше глава да избистри мудно мърдащите в нея мисловни процеси. Междувременно влезе в действие и собствената му вратовръзка, която здраво прикрепи към крака на стола левия му глезен, а за десния свърши работа изтръгнатият телефонен кабел.

Главата му се повдигна към Милер бавно като на пробуждащ се от сън бухал, а малките, приличащи на копчета очички постепенно се проясниха.

— Не можеш да ме измъкнеш оттук! — дрезгаво промърмори той. — Няма начин да ме замъкнеш чак до Тел Авив! А и нищо не можеш да докажеш, защото никога не съм докосвал някой от вашите…

Монологът му беше безцеремонно прекъснат от чифт навити на руло чорапи, които Милер натика в устата му. Ролята на лицева превръзка отлично изпълни вълненото шалче, което грижовната му майка беше скътала сред багажа. Над шарената плетка оставаха да се виждат само малките очички, които го гледаха с бясна злоба.

Милер взе табуретката и се настани на петдесет сантиметра от лицето на своя пленник.

— Сега слушай внимателно, дебела свиньо! — прошепна той. — Аз не съм израелски агент и никой никъде няма да те води! Ще стоиш тук и ще говориш, ясно ли ти е?

Получи единствено един преливащ от злоба поглед. Очите на Франц Байер бяха престанали да премигват замаяно. Бяха кръвясали от ярост и той приличаше на някакъв разгневен шопар, който наднича от храсталаците.

— Преди да изтече тази нощ, от теб трябва да науча името и адреса на човека, който фалшифицира паспортите за ОДЕССА.

След тези думи Милер хвърли поглед из стаята, взе настолната лампа от масичката до леглото и я занесе при вързания дебелак.

— А сега, Байер, или както ти е името, аз ще сваля превръзката от устата ти, за да започнеш да говориш. — Ръката му разклати тежката поставка на лампата. — Направиш ли опит да викаш, тази вещ ще се пръсне в черепа ти! И хич няма да ми пука, ако тя се окаже поздрава от него! Ясно ли ти е?

Не говореше истината. Никога не беше убивал човек и знаеше, че едва ли някога ще го направи. Бавно развърза шала и измъкна чорапите от устата на Байер. Дясната му ръка с лампата беше вдигната заплашително над главата на дебелия.

— Мръсник такъв! — просъска Байер. — Ти си шпионин, но от мен нищо няма да научиш!

Веднага след тези думи бузите му отново се издуха от чорапите, които Милер побърза да тикне обратно в устата му. След тях зае своето място и шалчето.

— Така ли? — престорено се учуди Милер. — Сега ще видим. Мисля за проба да започна с пръстчетата ти…

При тези думи той хвана малкия и безименния пръст на дясната му ръка и ги изви, докато те се изправиха почти вертикално. Байер подскочи и почти преобърна креслото си. Милер го подпря и отпусна пръстите му. После отново свали превръзката.

— Ще ти троша пръстчетата едно по едно, Байер — прошепна той. — А знаеш ли какво ще направя след това? Ще развия крушката от настолната лампа и ще ти мушна пишката във фасунгата!

Байер затвори очи и по лицето му започна да избива ситна пот.

— Не, само не електродите, само не електродите! — уплашено промърмори той.

— Знаеш какво се получава, нали? — доближи Милер устата си на сантиметър от ухото на дебелия.

Байер отново затвори очи и тихо простена. Това мъчение той познаваше отлично. Преди двадесет години беше участвал лично в изтезанията на лидера на антифашисткото движение „Бял заек“ Йео Томас, когото бяха превърнали в неузнаваема пихтиеста маса в едно от подземията на парижкия затвор „Фресне“. Прекрасно си представяше това, с което го заплашваше Милер, макар че никога досега не беше заемал мястото на жертвата.

— Говори! — просъска в ухото му Милер. — Името и адресът на фалшификатора!

Байер бавно поклати глава.

— Не мога! — изплака той. — Те ще ме убият!

Милер му постави превръзката, след това хвана малкото пръстче на дебелия, затвори очи и с рязко движение го вдигна нагоре. Едновременно с това действие върху ризата и панталоните му се разля всичко, погълнато в тази тежка нощ — скъпата и прескъпа вечеря, двете бутилки рейнско вино и няколкото чаши уиски…

— Говори! — дрезгаво заповяда той. — Имаш още девет пръста за чупене!

Преодолял гаденето, предизвикано от острото изщракване на пречупената става, той вдигна глава и погледна жертвата си. Извит на дъга, Байер беше повърнал в превръзката си. Милер побърза да дръпне чорапите, защото имаше опасност онзи да се задави. Дебелият конвулсивно пое въздух и тихо простена.

— Винцер — прошепна той със затворени очи.

— Кой?

— Винцер. Клаус Винцер. Той прави паспортите.

— Професионален фалшификатор?

— Не, той е печатар.

— Къде, в кой град?

— Не мога, ще ме убият!

— Ако не ми кажеш веднага, аз ще ги изпреваря! В кой град?

— Оснабрюк — прошепна Байер.

Милер му постави превръзката и се замисли. Клаус Винцер, печатар от Оснабрюк. Стана и отиде да извади дневника на Соломон Таубер от куфарчето си, загърнат в няколко пътни карти. Потърси картата на главните пътища в Германия.

Аутобанът за Оснабрюк — един град, разположен в най-северната част на провинцията Рейн-Вестфалия, минаваше през Манхайм, Франкфурт, Дортмунд и Мюнстер. Четири или пет часа с кола в зависимост от пътните условия. Наближаваше три часът сутринта, а датата беше 21 февруари.

Оттатък улицата Макензен стоически понасяше студа на втория етаж на недовършената постройка. Лампата в стаята срещу него продължаваше да свети. Очите му не се отделяха от осветения прозорец и входа на хотела. В случай че Байер си тръгне сам, той нямаше да има никакви пречки да се справи с Милер. Обратният вариант също изглеждаше сигурен — ако Милер по някакви причини излезе от хотела сам, ще бъде ликвидиран още на улицата. Същото ще стане и ако някой от двамата реши да отвори прозореца за глътка чист въздух. Макензен потръпна и притисна по-здраво към рамото си приклада на тежкия ремингтон, калибър 300. С такава пушка нямаше начин да пропусне целта си от 20–30 метра разстояние. Нужно беше просто да се чака подходящият момент. А Макензен умееше да прави това, тъй като беше един безкрайно търпелив човек…

Милер тихо си събираше нещата. Съзнаваше, че Байер трябва да бъде откъснат от света най-малко за шест часа. Имаше вероятност да скрие от шефовете си своето предателство, за да може да запази живота си, но Милер не можеше да разчита на това.

Изгуби още няколко минути да притегне превръзките по ръцете и краката на дебелия, после обърна креслото странично. Така го лишаваше от възможността да се тръшне на пода заедно с тежката мебел и по този начин да привлече вниманието на хотелския персонал. Телефонният кабел отдавна беше прекъснат. Огледа стаята за последен път, после излезе и внимателно заключи отвън.

На стълбищната площадка спря и се замисли. Беше почти сигурно, че нощният портиер го е видял да се качва заедно с Байер. Нямаше начин да излезе сам, да си плати сметката и да замине — какво щеше да си помисли онзи човек? Обърна се и тръгна в обратна посока по дългия коридор. В дъното имаше един нисък прозорец, под който се намираше аварийната стълба. Милер го отвори и прекрачи перваза. След няколко секунди беше вече в задния двор на хотелчето, превърнат от управата в паркинг и гараж. В стената имаше малка вратичка, от която се излизаше на тясната пуста уличка зад хотелската постройка.

Три минути по-късно младежът вече усилено крачеше, тъй като трябваше да измине пеш повече от пет километра, които го деляха от ягуара, паркиран в близост до дома на Байер. Алкохолът и бурната му нощна дейност го караха да се чувствува ужасно изморен. Спеше му се адски, но съзнаваше, че трябва да се добере до Винцер, преди да е вдигната тревогата.

Малко преди четири часа се качи в ягуара и половин час по-късно вече се включи в аутобана, водещ на север към Хелбрун и Манхайм.

Напълно изтрезнял, Байер започна борбата за освобождаването си почти веднага след излизането на Милер. Направи опит да извие главата си така, че да достигне със зъби превръзката на ръката си въпреки чорапите и шала в устата му. Но тлъстините не позволяваха на врата му да се прегъне до необходимия ъгъл, а зъбите му стояха разтворени от натиканите в устата му чорапи. Налагаше се често да почива, дишайки дълбоко и на пресекулки през носа си. Напрегна мускули и дръпна краката си с всичка сила. Но превръзките се държаха здраво. Накрая реши да се съсредоточи върху китките, въпреки че счупеният пръст го болеше адски и пареше.

Убедил се, че и това няма да му донесе успех, той вдигна поглед към нощната лампа на пода до себе си. Крушката си стоеше на мястото, а той знаеше, че една счупена електрическа крушка предлага достатъчно остри парченца стъкло за срязването на вратовръзка.

Приближаването на преобърнатото кресло до лампата и счупването на крушката му отне повече от час.

Оказа се, че срязването на една вратовръзка с парченце стъкло от електрическа крушка съвсем не е толкова лесно, колкото може да изглежда на пръв поглед. Прерязването на една-единствена нишка от здравия плат отнемаше повече от час. От китките на Байер струеше пот. Попивайки в тъканта на вратовръзката, тя още повече затягаше възлите върху тлъстите му ръце. Едва в седем сутринта, когато дневната светлина бавно заля покривите на заспалия град, първата нишка плат отстъпи пред упоритото движение нагоре-надолу на тънкото парченце стъкло. Малко преди осем дебелакът успя да освободи лявата си китка.

В същия час ягуарът на Милер летеше по околовръстния пръстен на Кьолн. От Оснабрюк го деляха сто и петдесет километра. Заваля и хлъзгавият аутобан се оказа буквално потопен от тонове вода, изливаща се на гъсти завеси от навъсеното небе. Младежът започна да се унася от ритмичното движение на чистачките пред себе си. Реши да намали скоростта на 120 километра, тъй като имаше съвсем реална опасност да излети от някой завой и да се пльосне в калните крайпътни ниви.

Освободил лявата си ръка, Байер за броени минути успя да смъкне превръзката от лицето си. Изтощен, той отвори уста и загълта на едри порции свежия въздух. Всъщност такъв въздух в стаята нямаше, тъй като вътре нетърпимо вонеше на пот, страх и повърната храна, примесена с алкохол. Мръщейки се от болката, той развърза възела на дясната си китка с пострадалия пръст, след което се наведе да освободи краката си.

След като се развърза, стана и се насочи към вратата. Олюлявайки се от слабост върху нестабилните си крака, които още не можеха да възстановят кръвообращението си, той забеляза телефона и спря. След като се увери, че е прекъснат, дебелият мъж с усилие се довлече до прозореца, дръпна завесата и отвори крилата му с рязко движение.

Макар и здравата премръзнал в своето скривалище, Макензен дремеше. Изведнъж видя, че завесите в стаята на Милер се дръпват и прозорецът се отваря. Все още замаян от дрямката, той прилепи приклада на ремингтона към рамото си и зачака неясната фигура зад стъклото да застане на мушката. Когато лицето й попадна в малкото кръгче, той дръпна спусъка.

Куршумът улучи Байер в гърлото и той беше мъртъв още преди тежкото му тяло да се строполи по гръб на пода. Трясъкът на пушечния изстрел би могъл за момент да се приеме за пропукване на автомобилен ауспух. Но само за момент. Макензен добре знаеше това и си даваше ясна сметка, че дори в този ранен час на деня разполага с не повече от минута, за да изчезне.

Хукна надолу по бетонните стъпала, без да хвърли втори поглед към зейналия насреща му хотелски прозорец. Профуча край две малки бетонобъркачки, прибрани в задния двор до купчина чакъл, и скочи в колата си точно шестдесет секунди след изстрела. Хвърли пушката на задната седалка и рязко потегли.

Още докато завърташе ключа в таблото, изпита чувството, че нещо не е наред, че е допуснал някаква груба грешка. Според указанията на Верволф човекът, когото трябваше да убие, беше висок и слаб младеж. А онзи, който за миг се беше мярнал на мушката му, явно беше дебел. Съпостави видяното предишната вечер и постепенно стигна до заключението, че е застрелял Байер.

Това заключение не го разтревожи особено. Когато види трупа на Байер насред стаята си, Милер положително ще хукне да бяга колкото го държат краката. Волю-неволю ще се върне при ягуара си, паркиран на пет километра оттук. Истинската тревога го връхлетя едва когато видя празното място между опела и товарния мерцедес на тихата щутгартска улица.

Ако лесно се поддаваше на паниката, Макензен едва ли би се издигнал до поста главен екзекутор на ОДЕССА. Миналото му изобилстваше от заплетени и на пръв поглед неразрешими ситуации. В продължение на няколко минути той остана неподвижен на мястото си и усилено размишляваше. Накрая стигна до заключението, че в момента Милер е на стотици километри от Щутгарт.

Две са били причините, поради които Байер е останал жив — или Милер не е успял да изтръгне нищо от него, или обратното. Ако първата е вярна, нищо страшно не беше се случило — рано или късно ще се докопа до този хлапак, няма защо да се бърза. Безспорно Милер е искал да изтръгне от дебелия някакви важни сведения. Единственият човек, който знаеше какви сведения са необходими на Милер и каква информация може да получи именно от Байер, беше за съжаление Верволф. За съжаление, тъй като гневът на шефа сигурно ще бъде страшен, но той нямаше друг избор — налагаше се да набере номера на адвоката от Нюрнберг.

Изгуби двадесет минути, преди да открие подходящ уличен автомат. В джоба си неизменно държеше шепа монети по една марка, необходими му за евентуални междуградски разговори.

След като разбра какво е станало, Верволф побесня и обсипа убиеца с поток от ругатни. Доста време му трябваше да се успокои и да започне да разсъждава.

— Веднага трябва да го откриеш, идиот такъв! — кресна той. — Бог знае къде се е запилял!

Макензен търпеливо обясни, че трябва да знае какъв вид информация е издал нещастният дебелак.

Верволф се замисли за момент, после ужасено възкликна:

— Фалшификаторът! Бог да ни е на помощ, научил е името на фалшификатора!

— Какъв фалшификатор, шефе? — учудено попита Макензен.

Верволф с усилие се овладя.

— Ще се свържа с човека, да го предупредя — стегнато процеди той. — Милер е тръгнал към него!

След това продиктува на Макензен един адрес и добави:

— Бягай в Оснабрюк с максимална бързина! Бягай както никога досега не си бягал! Ще откриеш Милер на адреса, който ти дадох, или някъде из града. Ако го няма в къщата, почвай да обикаляш и да търсиш проклетия ягуар! Този път не мърдай от колата му нито за миг! Той винаги се връща при нея.

Верволф затръшна слушалката, после веднага я вдигна отново и набра номера на телефонни справки. Получил номера, който му трябваше, той набра индекса на Оснабрюк.

В щутгартската телефонна кабина Макензен тъпо зяпаше писукащата телефонна слушалка в ръката си. Изминаха няколко секунди, преди да свие рамене и да се върне обратно в колата си. Очакваше го дълго и уморително шофиране, след което му предстоеше да свърши и истинската си „работа“. На тридесет километра от Оснабрюк вече беше толкова уморен, колкото и Милер, преминал това място няколко часа по-рано. И двамата не бяха мигнали повече от двадесет и четири часа, а Макензен дори не беше хапнал нищичко от обяд на предишния ден.

Премръзнал до мозъка на костите си от нощното бдение, умиращ за чаша кафе с няколко капки ром в него, той пришпорваше безмилостно сивия мерцедес на север към Вестфалия.

14.

Едва ли нещо във външния вид на Клаус Винцер издаваше в него бившия есесовец. Преди всичко той беше доста под задължителните за всеки член на СС метър и осемдесет, освен това беше силно късоглед. На четиридесет години представляваше едно бледо и закръглено човече с рошава руса коса и стеснителни маниери.

В същото време в цялата армия мъже, обличали някога униформата на СС, едва ли щеше да се намери човек с по-необичайна кариера от неговата. Роден през 1924 година, той беше син на преуспяващ касапин от Висбаден, наричащ се Йохан Винцер. Този човек беше огромен на ръст скандалджия, фанатичен привърженик на Хитлер, член на националсоциалистическата партия още от двадесетте години. Първите спомени на Клаус бяха свързани именно с вечерите, в които баща му се прибираше у дома уморен и възбуден от уличните битки с комунисти и социалисти. За голямо разочарование на бащата Клаус се беше метнал на майка си и растеше дребен, късоглед и кротък. Той мразеше от цялата си душа насилието, спорта и онези свои съученици, които членуваха в „Хитлерюгенд“. Привличаше го едно-единствено нещо на този свят — още в ранните години на пубертета той се влюби безвъзвратно в изкуството на краснописа, по-точно в изготвянето на калиграфски ръкописи — дейност, която баща му с отвращение наричаше „педерастки занимания“.

Когато нацистите завземат властта, изгрява и звездата на касапина, който става едноличен доставчик на месо за есесовските казарми в града като награда за верността си към партията. Там той с нескрито възхищение оглежда младите есесовци и силно се надява, че някой ден синът му също ще облече униформата със сребристи мълнии на петлиците.

Но Клаус е далеч от подобни мечти и предпочита да прекарва времето си над своите ръкописи, изпробвайки цветни мастила и различни шрифтове. После започва войната. През пролетта на 1942 година младежът навършва осемнадесет години и подлежи на военна служба. За разлика от баща си, който има лапи като самуни, репутацията на побойник и яростен гонител на евреите, той е все така дребен, свит и болнав. Отхвърлен дори от комисията, която подбира наборници за нестроева служба, Клаус кротко се връща у дома. Баща му кипи от гняв, качва се на влака и заминава за Берлин.

Там намира своя стар приятел от уличните схватки, направил светкавична кариера в Главното управление на СС. Със сълзи на очи го моли да намери някаква служба на сина му в името на Райха. Приятелят проявява искрено желание да помогне и пита Йохан какво може да върши момчето. Бащата засрамено признава, че хлапакът може да прави единствено някакви смахнати ръкописи.

Приятелят обещава да направи каквото може и иска да му изпратят едно калиграфско поздравление върху пергамент, предназначено за юбилея на някой си Фриц Сурен — майор от СС.

Във Висбаден Клаус изпълнява нареждането на баща си и седмица по-късно колегите на Сурен тържествено му поднасят поздравлението. По онова време този майор е комендант на лагера Заксенхаузен, а не след дълго е назначен за началник на още по-известния Равенсбрюк. През 1945 година е екзекутиран от французите.

На тържеството, състояло се в Главната квартира на РСХА в Берлин, всички са във възторг от красиво изготвения документ, включително лейтенантът от СС Алфред Наужокс. Под ръководството на този човек през август 1939 година е проведена операцията по фалшивото нападение на радиостанцията в Глайвиц — малко градче на германо-полската граница, където няколко трупа на концлагеристи в германски военни униформи дават повод на Хитлер седмица по-късно да нахлуе в Полша.

Наужокс се интересува за автора на красивия документ и моли младият Клаус Винцер да бъде отведен в Берлин.

Още преди да разбере накъде духа вятърът, младежът вече е назначен в СС, полага клетва за вярност, без да е изкарал школата за подготовка на кадри, а след това полага и друга — за пазене на абсолютна тайна в името на Райха. Едва тогава му е връчена заповедта за назначение в една свръхсекретна лаборатория. Смаяният висбаденски касапин е на седмото небе.

Разположена на берлинската Делбрюк Щрасе, въпросната лаборатория е на пряко подчинение на „Секция Ф“ към Шести отдел на РСХА. В основни линии задачата и е формулирана просто — тя трябва да произвежда за нуждите на СС големи количества американски и английски банкноти — номинали на стойност сто долара и пет фунта стерлинги. За целта фабриката за луксозни целулозни изделия в Шпехтхаузен доставя специална хартия, върху която специалистите в лабораторията трябва абсолютно точно да възпроизведат водните знаци на английските и американските пари. Клаус Винцер получава мястото си там само защото знае много за хартиите и различните мастила.

Идеята е гениално проста — Америка и Англия трябва да бъдат наводнени с фалшиви парични знаци, което неминуемо ще доведе до съсипването на тяхната икономика. В началото на 1943 година лабораторията успява да възпроизведе водния знак на английските петачки и работата се прехвърля в блок 19 на лагера Заксенхаузен, където гравьори от еврейски и нееврейски произход се заемат да изготвят печатните матрици. Винцер е назначен за контрольор по качеството, тъй като есесовците се опасяват от някоя умишлено допусната грешка от страна на затворниците.

В продължение на две години Клаус Винцер усвоява уменията на своите подчинени и това му е достатъчно, за да се превърне в един от най-сръчните фалшификатори на света. В края на 1944 година блок 19 започва да произвежда фалшиви лични карти, които ще бъдат жизненонеобходими на есесовските офицери след разгрома на Германия.

През пролетта на 1945-а малкият, затворен и по своему щастлив свят на Клаус сред опустошената му родина изведнъж рухва.

По заповед на капитана от СС Бернхарт Крюгер — началник на лабораторията, цялата техника и личният състав са евакуирани в далечните австрийски планини, където доброто дело трябва да бъде завършено. Автоколоната потегля на юг и не след дълго товарът й намира място в изоставената пивоварна Редл-Ципф в Горна Австрия. Няколко дни преди капитулацията Клаус Винцер гледа със сълзи в очите как милиони лири и милиарди долари безупречно подправени банкноти потъват във водите на близкото езеро.

После се завръща у дома, във Висбаден. За най-голямо свое учудване открива, че през същото това лято на 1945 година сънародниците му гладуват до смърт. Американските окупатори в града се хранят до насита, докато германците се ровят в боклуците им за изхвърлени остатъци. Баща му, вече успял да се представи за дългогодишен борец против нацизма, също е разорен. В магазинчето, което някога пращеше по шевовете от бутове шунка, сега висят само няколко наденици, а празните куки за месо тъжно проблясват. Майката на Клаус обяснява, че храната може да купи единствено с купони, които издават американците. Озадаченият Клаус хвърля един поглед върху тези купони и веднага забелязва, че те се печатат на място, върху съвсем обикновена хартия. Взема едно снопче от тях и се затваря в стаята си. След седмица отключва вратата и подава на майка си купони, които са достатъчни да изхранят семейството за няколко месеца напред.

— Но те са фалшиви! — ахва майката.

Клаус търпеливо й разяснява своето верую — купоните не са фалшиви, а просто отпечатани на друга машина. Баща му го подкрепя.

— Какво искаш да кажеш, глупава жено? — виква той. — Че купоните на нашия син са по-лоши от тези на янките?

Аргументът е непоклатим, още повече, че същата вечер семейството си прави царско пиршество с цели четири вида хранителни продукти.

Месец по-късно Клаус Винцер влиза във връзка с Ото Клопс — нахакан и самоуверен младеж, цар на черния пазар във Висбаден. Двамата бързо намират общ език. Винцер започва да произвежда купони за храна в огромни количества, а не след дълго разнообразява продукцията си — под перото му започват да излизат талони за бензин, пропуски за зоналните гранични пунктове, шофьорски книжки, лични карти, открити листове за американските зони… Клопс разменя всичко това срещу храна, бензин, автомобилни гуми, дамски чорапи, сапун, облекло. Част от това богатство служи за поддържането на охолен живот, а всичко останало се продава на черния пазар. Тридесет месеца по-късно, през лятото на 1948 година, Клаус Винцер вече е богат човек. На негово име в банката има цели пет милиона райхсмарки.

Той често излага простата си философия пред потресената си майка: „Един документ никога не може да бъде истински или фалшив. Той е само ефикасен или неефикасен. Ако някакъв пропуск има предназначението да те прекара през даден пропускателен пункт и успява да стори това, той е добър документ.“

През октомври 1948 година Клаус Винцер преживява втория мръсен номер в своя живот — властите правят обмяна на парите и мястото на райхсмарката се заема от новата дойчемарка. Всичко би било наред, ако обмяната беше извършена едно към едно, но онези хитреци направо отменят райхсмарката и раздават на гражданите с някакви спестявания в банката еднократната сума от 1 000 нови марки. Винцер бе съсипан. За втори път състоянието му се превръща в куп безполезна хартия.

След това магазините се напълниха със стоки и населението престана да изпитва нужда от черния пазар. Клопс беше прибран от полицията, а Винцер хукна да бяга. Използвайки един от собствените си пропуски, той замина за Хановер и подаде молба за назначение в Паспортната служба на английската военна управа.

Представи отлични препоръки от американските власти във Висбаден, подписани от цял полковник от Военновъздушните сили. Те и не можеха да бъдат други, разбира се, тъй като сам си ги беше написал. Английският майор, който прие новия кандидат за работа, остави на масата чашата си с чай и каза:

— Надявам се, разбирате колко важно е за хората винаги и на всяко място да разполагат с необходимите документи.

Винцер го увери в това с неподправена искреност. А два месеца по-късно му се представи и първият щастлив случай. Седнал в някаква бирария, той бавно отпиваше от халбата и лениво разговаряше с някакъв непознат до себе си. Доста пиян, онзи сподели, че се казва Херберт Молдерс и трябва спешно да напусне страната, тъй като англичаните го търсят за извършени през войната престъпления. Но германците могат да получат паспорти единствено от английските окупационни власти, а той не смее да си подаде документите. Винцер му каза, че може да уреди нещичко, но това ще струва пари.

В отговор Молдерс измъкна огърлица от истински брилянти и я постави пред смаяния Винцер. Обясни, че в концлагера, в който служил, някакъв евреин се опитал да откупи свободата си с цената на семейните си бижута. Молдерс ги взел, след което направил необходимото евреинът да попадне в първия контингент за газовите камери. Решил да укрие плячката си въпреки строгите заповеди в това отношение.

Снабден със снимка на този есесовец, седмица по-късно Винцер приготвил паспорта. Дори не му се наложило да го фалшифицира.

Системата на работа в Паспортната служба била проста. В първата канцелария се приемали документите на желаещите да получат нов паспорт, които попълвали и съответната молба. Във втората се извършвала проверка на всички представени книжа — актове за раждане, лични карти, шофьорски книжки. После се извършвала проверка по списъка с търсените военнопрестъпници и след одобряване на молбата комплектът документи се представял на началника на отдела за подпис. В третата канцелария просто изваждали празните паспорти от сейфа, попълвали данните на съответните молители и седмица по-късно им ги връчвали.

Винцер уредил да го преместят на работа в третата канцелария. Там съвсем спокойно попълнил една молба от името на Молдерс, под друго име, разбира се, поставил резолюцията „молбата се удовлетворява“ с почерка на началника на втората канцелария и фалшифицирал подписа му.

После влязъл във втората канцелария да прибере готовите и вече разписани комплекти с документи, които били деветнадесет на брой. Сред тях пъхнал документите на Молдерс, а след това ги внесъл за подпис от шефа на службата майор Джонстън. Уверил се, че са му поднесени точно двадесет комплекта документи, майорът отворил касата и извадил двадесет паспорта. Поръчал на Винцер да ги попълни и той прилежно изпълнил заповедта. После ги подпечатал с официалния печат на Паспортната служба, връчил деветнадесет от тях на щастливите собственици, нетърпеливо тълпящи се пред гишето, а последният сложил в джоба си. В архивата постъпили точно двадесет молби за паспорти, които били съответно заведени.

Още същата вечер връчил на Молдерс паспорта и прибрал огърлицата. Бил много доволен, че е открил нов начин да се препитава.

През месец май 1949 година е създадена Федерална република Германия и Паспортната служба преминава на подчинение на провинциалното правителство на Долна Саксония със столица Хановер. Макар че нови клиенти липсват, Винцер не сменя своята работа. Но той и няма кой знае каква нужда от тях. Всяка седмица, въоръжен със снимката на някой непознат, взета без затруднение от някое фотоателие, той прилежно попълваше съответния формуляр, прикрепяше непознатата снимка към него, фалшифицираше подписа на началника на втората канцелария (вече германец) и отнасяше съответния куп от проверени и одобрени документи за подпис от началника на Паспортната служба. От него получаваше съответната бройка празни паспорти. Всички, с изключение на един, стигаха до истинските си притежатели. Но освен от празните паспорти той изпитваше постоянна нужда и от печата на службата. Щеше да предизвика подозрения, ако го открадне, ето защо той го взе само за една нощ. Рано сутринта вече разполагаше с матрица от официалния печат на Паспортната служба на провинциалното правителство на Долна Саксония.

За шестдесет седмици се сдоби с шестдесет празни паспорта. После подаде молба за напускане, смутено се изчерви на похвалите, които началниците му отправиха за безупречна служба, след което замина за Антверпен да продаде диамантената огърлица. Благодарение на факта, че в онези години всичко, което се заплащаше в долари или злато, все още можеше да се купи на безценица в новата Федерална република, той успя да открие една чудесна малка печатница в Оснабрюк.

Ако онзи Молдерс беше държал устата си затворена, Винцер едва ли някога щеше да се забърка в аферите на ОДЕССА. Но озовал се в Мадрид, бившият есесовец започна да разправя наляво и надясно, че в Германия има човек, който може да достави истински западногермански паспорт на всекиго.

В края на 1950 година при Винцер, който тъкмо е разработил своята печатница, пристига един „приятел“. Той няма избор и приема направеното му предложение. Оттогава насам всеки изпратен от ОДЕССА човек получава нов паспорт от него.

Системата действа безотказно. Единственото, от което се нуждае дребничкият Клаус, е една снимка на кандидата и неговата възраст. Беше си запазил по едно копие от формулярите за всеки откраднат паспорт. Данните от него нанасяше в съответния празен паспорт. Обикновено името беше от най-често срещаните, мястото на раждане — далеч отвъд „желязната завеса“, където нямаше кой да го проверява, а рождената дата почти винаги съвпадаше с действителната възраст на кандидата за нов паспорт. Накрая полагаше личния си печат на провинция Долна Саксония и документът беше готов. Получателят лесно го разписваше със съответното си ново име.

Подновяването също не беше проблем. След изтичането на пет години търсеният от властите есесовец просто подаваше молба за продължение във всяка от германските провинции с изключение на самата Долна Саксония. Например в Паспортната служба на Бавария, която пускаше съответното питане до Хановер. Телеграмата й гласеше приблизително така: „Издаден ли е при вас паспорт еди-кой си номер от 1950 година на някой си Валтер Шуман, роден еди-кога си и еди-къде си?“ След проверка на архивите от Хановер пристигаше положителен отговор. Това беше напълно достатъчно за баварските власти и те издаваха на молителя нов паспорт, подпечатан с техния печат.

Проблеми можеха да възникнат само ако някой сравнеше снимката върху формуляра в Хановер с тази на издадения паспорт. Но такова сравнение никой не правеше. Бюрократите винаги са боравили с точно попълнени формуляри, с надлежно заверени документи и съвпадащи номера на паспорти, но никога — със снимки.

Всеки, който притежаваше изготвен от Винцер паспорт, трябваше да го заверява едва след 1955 година. Веднъж получен, този паспорт му даваше възможност да си извади нова шофьорска книжка, нова карта за социална осигуровка, нова банкова сметка и нови кредитни карти. Или, казано с други думи — една напълно нова самоличност.

До пролетта на 1964 година Винцер беше изразходвал 42 от своите 60 празни паспорта.

Едновременно с това хитрият дребосък беше взел и своите предпазни мерки. Знаеше, че един ден ОДЕССА ще престане да се нуждае от услугите му, следователно и от него самия. Затова си беше създал лична архива. Истинските имена на своите клиенти той не знаеше, защото това не беше необходимо за издаването на един фалшив паспорт. Но от всяка снимка той си вадеше по едно копие и внимателно го съхраняваше. Залепена на специален картон, тази снимка се придружаваше от всички данни на собственика й — номер на паспорта, име и адрес (в германските паспорти се вписват и адресите на приносителите им).

Всички такива картони съхраняваше в една специална папка, която на практика беше и застраховката му за живот. Един комплект държеше у дома си, а друг беше изпратил в кантората на един адвокат от Цюрих. В случай че ОДЕССА му отправи някакви заплахи, той възнамеряваше да им разкрие новината за съществуването на личното му досие и да ги предупреди, че ако нещо му се случи, от Цюрих веднага ще изпратят едно копие до властите на Федералната република.

Ако германците разполагат със снимките на Винцер, те незабавно биха ги сравнили с „портретната галерия“ на търсените от правосъдието нацисти. Разпратен спешно във всичките 16 провинции на републиката, номерът на паспорта веднага щеше да даде и адреса на неговия притежател. И арестът на такъв човек ставаше въпрос на броени дни. Ето такава беше безупречната схема, която бе предназначена да осигури на Клаус Винцер дълъг и спокоен живот.

В онзи петъчен ден човекът, измислил всичко това, кротко отхапваше от намазаната с конфитюр препечена филийка и разсеяно преглеждаше заглавията на „Оснабрюк Цайтунг“, докато отпиваше от чашата с кафе. В осем и половина иззвъня телефонът. Гласът насреща прозвуча безапелационно, а след това успокояващо.

— Няма да имате никакви неприятности — увери го Верволф. — Това е просто един проклет репортер. Разбрахме, че е тръгнал към вас. Всичко е наред, съвсем наред… След него идва един от нашите хора и още днес работата ще приключи. Но вие трябва да изчезнете в рамките на десет минути — тоест незабавно! Слушайте сега какво трябва да направите…

Тридесет минути по-късно, обезумял от страх, Клаус Винцер скъта някои от най-необходимите вещи в една пътна чанта, хвърли изпълнен с нерешителност поглед към касата, в която съхраняваше своето досие, а после се зае да обяснява на смаяната си прислужница, че днес няма да ходи в печатницата, тъй като е решил да направи кратка екскурзия до Австрийските Алпи. Просто да вземе глътка свеж въздух, нищо страшно…

Изправила се на входната врата, прислужницата Барбара гледаше с отворена уста как кадетът на Винцер се стрелна на заден ход по алеята, свърна по тясната уличка и изчезна. В девет часа и десет минути се намираше на разклонението, от което пътят се издигаше рязко нагоре и се вливаше в аутобана. Кадетът пое с ръмжене нагоре. Малко преди знака, обозначаващ началото на магистралата, край него профуча черен ягуар, насочил се към Оснабрюк със скорост, далеч превишаваща позволената.

Милер откри бензиностанция на Заар Плац, непосредствено преди западната входна артерия на града. Спря до помпите и уморено се измъкна от седалката. Боляха го мускулите на цялото тяло, а вратът му беше сякаш излят от бетон. В устата си имаше вкус на птичи изпражнения, явно придобит от изпитото предната вечер вино.

— Супер, догоре! — нареди той на момчето от бензиностанцията. — Да има наблизо телефонен автомат?

— Ей там, зад ъгъла — махна с ръка младежът.

Минавайки край един автомат за кафе, Милер пусна монета и взе със себе си горещата пластмасова чашка. В кабината нервно разлисти указателя на Оснабрюк. В него имаше няколко души с фамилията Винцер, но само един Клаус. Срещу него бяха изписани два номера — единият домашен, а другият — на печатницата му. Беше девет и двадесет, работно време, затова Милер набра номера на печатницата.

Отсреща му отговори явно някой от майсторите.

— Съжалявам, но още не е дошъл — каза той. — Обикновено е тук точно в девет. Звъннете след половин час, ако обичате.

Милер благодари и затвори. Дали да позвъни в дома на фалшификатора? Не, по-добре да го изненада лично. Записа си адреса и излезе от кабината.

— Къде се намира Вестерберг? — попита той момчето, докато плащаше и с тревога отбелязваше, че от спестяванията му са останали едва петдесет марки.

Момчето кимна по посока на север.

— Ей там. Кварталът на баровците.

Милер си купи карта на града и започна да търси нужната му улица. Когато я откри, се оказа, че е само на десет минути път.

Къщата издаваше доброто материално състояние на собственика й, както впрочем и целият квартал. Тук, сред всички удобства, живееха преуспелите жители на Оснабрюк. Спря ягуара в края на алеята и тръгна към къщата.

Отвори му около двадесетгодишно момиче, изключително красиво, с ослепителна усмивка на уста.

— Добро утро — поздрави Милер. — Искам да видя хер Винцер.

— Съжалявам, господине. Излезе само преди двайсет минути.

Милер си помисли, че забавил се у дома по неизвестни причини, Винцер вече е на път за печатницата.

— Жалко — промърмори той. — Надявах се да го хвана, преди да тръгне за работа.

— Не е на работа, господине — обясни словоохотливо момичето. — Замина на почивка.

Милер с усилие потисна обзелата го паника.

— На почивка? По това време на годината? Много странно! — После се сети да даде някакво обяснение: — Бяхме се уговорили да се видим тази сутрин. Специално ме покани да дойда.

— Колко неприятно! — огорчи се искрено момичето. — Но той замина съвсем внезапно. Някой му се обади по телефона в библиотеката, после той се качи горе и каза: „Барбара, заминавам на почивка в Австрия. Само за една седмица.“ Никога не ми беше казвал, че възнамерява да ходи на някаква почивка. После ми нареди да позвъня в печатницата и да кажа, че няма да го има за известно време. И веднага отпътува. Това съвсем не е в неговия стил — хер Винцер е толкова спокоен човек!

Милер усети как и последната надежда се стопява в душата му.

— Каза ли ви по-точно къде отива? — попита той.

— Не. Каза само, че заминава за Австрийските Алпи.

— Без да остави адрес, така ли?

— Не, и това беше най-странното. Искам да кажа, че в печатницата останаха страшно учудени от това заминаване, особено при поръчките, които имат да изпълняват…

Милер бързо започна да пресмята. Винцер разполага с аванс от половин час. Това означава, че ако пътува със 120, вече е изминал около 60 километра. Той самият може да поддържа средна скорост от 150–160, което означава, че всеки час ще се доближава до фалшификатора с 30–40 километра. Следователно, за да го настигне, ще му бъдат необходими най-малко два часа. Твърде дълъг срок. За два часа той може да отиде където си поиска. Още повече, че не знае дали печатарят действително се е насочил към Австрия.

— А мога ли да говоря с фрау Винцер? — попита той.

Барбара се изкиска и му хвърли един любопитен поглед.

— Няма фрау Винцер — отвърна тя. — Вие изобщо ли не познавате хер Винцер?

— Не, никога не съм го виждал.

— Е, добре… Той не е от тези, дето се женят… Много е любезен, но не се интересува от жени… ако разбирате какво искам да кажа…

— Значи живее сам, така ли?

— Да, ако не броите мен. Аз постоянно живея тук. Това по своему е напълно безопасно — отново се изкиска момичето.

— Ясно, благодаря — отвърна Милер и се обърна да си върви.

— Моля, пак заповядайте. — И го проследи с поглед до ягуара, който вече беше успял да й направи впечатление. Запита се какво ли би се получило, ако си покани на гости един хубав младеж като този, докато хер Винцер го няма. Остана на прага, докато ягуарът изрева и изчезна и за присъствието му остана да говори само едно малко и бързо разсейващо се синкаво облаче. После въздъхна и затвори вратата.

Милер усети как бавно се вцепенява — чувство, което се подсилваше от последното разочарование, което май щеше да бъде и окончателно. Стана му ясно, че по някакъв начин Байер е успял да се освободи и е предупредил фалшификатора. Беше се приближил на някакви си петнадесет минути от крайната цел на цялата си многоседмична дейност и бе загубил всичко. Сега имаше нужда от няколко часа здрав сън и нищо повече.

Мина край средновековната крепостна стена, която опасваше града, подкара по улицата, която според картата трябваше да го изведе на площад „Теодор Хойс“, паркира ягуара пред сградата на централната гара и се насочи към хотел „Хохенцолерн“, издигащ се на отсрещната страна на площада.

За негов късмет в хотела имаше свободни стаи. След минути се качи по стълбите, съблече се и скочи в леглото. Изпитваше дълбоко вътрешно безпокойство, без да знае причината за него. Имаше чувството, че е пропуснал нещо важно, някаква дребна, но решаваща подробност. В десет и половина сутринта, все още без да се сети каква е тя, той потъна в мъртвешки сън.

Макензен влезе в центъра на Оснабрюк точно в един и половина следобед. Преди това мина покрай къщата във Вестерберг, но там нямаше и следа от черния ягуар… Искаше да позвъни на Верволф за последни инструкции, преди да влезе в контакт с Винцер.

По една случайност централната поща на Оснабрюк също се намираше на площад „Теодор Хойс“. Голяма част от този площад се изпълваше от внушителните постройки на гарата и хотел „Хохенцолерн“. Макензен паркира пред пощата и на лицето му се появи тържествуваща усмивка. Пред входа на хотела кротко дремеше ягуарът, който беше преследвал през половината територия на Германия.

Настроението на Верволф беше далеч по-добро.

— Всичко е наред — успокои убиеца той. — Моментната паника отмина. Успях навреме да се свържа с фалшификатора и той вече е далеч. Току-що отново звъних у дома му. Прислужницата каза, че е заминал само двайсет минути преди да го потърси някакъв младеж с черна спортна кола.

— И аз имам новини — похвали се Макензен. — Ягуарът е паркиран тук, пред мен, на площада. Мога да го ликвидирам на място в хотела. Ще използвам заглушител.

— Чакай, не бързай толкова — предупреди го Верволф. — Нека помислим… Първо, той не трябва да бъде премахнат в района на Оснабрюк. Момичето е видяло както него, така и колата му. Всичко това ще стане известно и на полицията, която несъмнено ще се позаинтересува от нашия фалшификатор. А той е човек, който лесно изпада в паника. Не смея да го замесвам. Показанията на прислужницата ще хвърлят върху него силни подозрения — някой му звъни, той зарязва всичко и изчезва, а после младежът, който го търси, е намерен убит в хотелската си стая. Не, това е твърде много…

Макензен се навъси, после бавно кимна с глава.

— Имате право — призна той. — Ще трябва да го пречукам, след като напусне града.

— Вероятно ще се помотае още малко там и ще се опита да открие още нещо за фалшификатора — предупреди го Верволф. — Няма да открие нищо, но сега изведнъж се сетих нещо — Милер носи ли някакво куфарче?

— Да — отвърна Макензен. — Снощи, когато двамата с Байер излизаха от кабарето, то беше в ръката му. Взе го със себе си и в хотелската стая.

— А защо не го е заключил в багажника на колата? Защо не го е оставил в хотела? Защото то съдържа нещо важно — сам си отговори Верволф. — Разбираш ли?

— Разбирам.

— Работата е там, че той вече ме познава и разполага както с името, така и с адреса ми — продължи да разсъждава Верволф. — Знае за връзката ми с Байер и чрез него с фалшификатора. Репортерите имат навика да си водят записки. Сега за нас най-важното нещо е именно това куфарче. То не трябва да попада в ръцете на полицията, дори Милер да умре.

— Разбрах — изръмжа Макензен. — Искате и куфарчето.

— Ако не можеш да го вземеш, трябва да го унищожиш! — нареди гласът от Нюрнберг.

Макензен се замисли.

— Най-лесно ще постигна това, ако сложа една бомба в колата — каза накрая той. — Ще я свържа с пружините и тя ще се взриви, когато колата подскочи на някоя бабунка при висока скорост, най-вероятно на аутобана.

— Отлична идея — одобри Верволф. — Но трябва да бъдем сигурни, че и куфарчето ще бъде унищожено.

— С бомбата, която имам предвид, не само куфарчето и Милер, но и цялата кола ще се превърне в куп разкъсана ламарина. Още повече, че при висока скорост всичко ще изглежда като катастрофа. Ще се намерят свидетели да кажат, че е експлодирал резервоарът. Колко жалко!

— Можеш ли да направиш всичко това? — попита Верволф.

— Разбира се — ухили се Макензен, сетил се за комплекта професионални помагала в багажника си, които бяха мечтата на всеки наемен убиец. — Но ще трябва да изчакам вечерта, за да мога да поработя върху колата. — Изведнъж млъкна и впери поглед към площада, който се виждаше като на длан от прозореца на пощата. — Пак ще ви позвъня — излая кратко той и затвори.

Пет минути по-късно отново избра номера на нюрнбергския адвокат.

— Моля да ме извините — каза на Верволф той. — Но видях, че Милер излиза от хотела и се качва в колата си заедно със своето куфарче. Проверих в хотела. Няма страшно, още не заминава. Нещата му са там, а и сметката му не е платена. Бъдете спокоен, довечера му поставям бомбата и всичко ще бъде окей.

Милер се събуди малко преди един часа, отпочинал и в приповдигнато настроение. В съня си откри какво беше пропуснал. Качи се на колата си и отново отиде до дома на Винцер. Прислужницата го посрещна с неприкрито удоволствие.

— Пак ли вие? — пусна ослепителната си усмивка тя.

— Просто реших да се отбия, преди да отпътувам — отвърна Милер. — Исках да ви попитам от колко време работите тук.

— О, вече почти десет месеца. Защо питате?

— Ами защото си зададох въпроса кой се е грижил за него преди вас, след като не е от онези, които се женят…

— Разбирам. Имаше си друга прислужница, фройлайн Вендел.

— Къде е тя сега?

— В болница, господине. Страхувам се, че е на смъртно легло. Рак на гърдата, страшно нещо… Най-много ме учуди внезапното отпътуване на хер Винцер, защото той всеки ден ходи при нея. Страшно е привързан, знаете… Не че някога… са правили нещо, но тя е работила при него още от 1950 година. Вечно ми я дава за пример: „Фройлайн Вендел правеше така, фройлайн Вендел правеше иначе…“

— В коя болница е настанена? — прекъсна я Милер.

— Не си спомням в момента. Почакайте за минутка, записана е на телефонния указател.

След две минути момичето отново се появи и му даде името на клиниката — един скъп частен санаториум, разположен в покрайнините на града.

Следвайки картата си, Милер се добра до него малко преди три часа следобед.

Следобедните часове Макензен използва, за да се снабди с необходимите компоненти на бомбата. „Тайната на саботажа се крие в простотата на неговите съставки — беше казал някога неговият инструктор. — Съставки, които могат да се купят във всеки магазин.“

От един магазин за железарски стоки купи поялник и парче калай, ролка черна изолираща лента, около метър тънка жица, чифт клещи, половинметров трион със сменяеми ленти и тубичка бързо засъхващо лепило. В магазина за електроматериали купи една деветволтова батерия и около метър и половина проводник с разноцветни жички. Беше прецизен човек и искаше краищата на плюса и минуса да бъдат в различни цветове. За плюса избра червения цвят, а за минуса — синия. В книжарницата взе пет от най-големите ученически гуми. Те бяха дълги около пет сантиметра, широки около два и половина и дебели около сантиметър. В аптеката се сдоби с два пакета презервативи, всеки от тях с по три бройки вътре, а от деликатесния магазин — кутия фин чай — 250-грамова опаковка с плътно прилепващ капак. Като всеки съвестен майстор, той изтръпваше от ужас, че стоката му може да се навлажни. Затова избра чаената кутия, който беше изготвена така, че да не пропуска дори въздух, а камо ли влага.

Привършил с покупките, той отиде в хотел „Хохенцолерн“ и си нае стая. Поиска я с изглед към площада, тъй като трябваше да наблюдава площада и да следи за завръщането на Милер.

Преди да се качи, отключи багажника на колата си и извади оттам половин килограм пластичен експлозив, смачкан на топка като детски пластилин. Взе един електрически детонатор, премести масата до прозореца и се залови за работа. Умората прогони с огромна чаша черно кафе.

Бомбата, която направи, беше проста. Изсипа чая в тоалетната чиния, след което проби в капака на кутията дупка с дръжката на клещите, които беше купил. Отряза около тридесет сантиметра от червения кабел и го запои за положителния полюс на батерията. За отрицателния запои парче от синия. За да бъде сигурен, че двете жички няма да се докоснат при никакви обстоятелства, той ги залепи за стените на батерията и плътно ги обви с изолиращата лента.

Свободният край на червената жица уви плътно около контактния ключ на детонатора, който вече беше свързан с друго, също така червено, но и доста по-дълго парче кабел.

Батерията с така прикачените към нея кабели постави на дъното на тенекиената кутия, после мушна детонатора в пластичния експлозив и внимателно започна да запълва с него кутията.

Отворената електрическа верига беше готова. Червеният кабел свързваше батерията с детонатора. Втори кабел стърчеше от детонатора навън, подобен висеше и от батерията. Експлозията щеше да се осъществи, когато тези две жички — едната червена, а другата синя — се докоснеха и затвореха веригата. Зарядът на батерията ще възпламени детонатора, който ще избухне с остро изщракване. То обаче щеше да потъне в грохота на бомбата, направена от такова количество експлозив, което беше достатъчно да унищожи напълно две-три хотелски стаи.

За тази цел беше необходим прекъсвач. За да го направи, Макензен уви ръцете си в няколко носни кърпи и прегъна ножовката на триона с всичката сила на мускулите си. Тя с трясък се счупи и в ръцете му останаха две дълги по петнадесетина сантиметра парчета, всяко от тях с дупка за прикрепяне в края.

После нареди една върху друга петте ученически гуми, залепи върху така полученото блокче двете парчета на ножовката и те останаха да стърчат на около пет сантиметра разстояние едно от друго. Гледано отдалеч, приспособлението наподобяваше разтворена крокодилска челюст. За да бъде сигурен, че двете назъбени парчета стомана не са разделени единствено от въздуха, Макензен напъха между тях електрическата крушка и щедро я поля с лепило. Използваше факта, че стъклото е лош проводник на електричеството.

Вече беше почти готов. Измъкна червената и синята жичка, които стърчаха от дупката в капака на кутията, после здраво го притисна в леглото му. Сетне залепи краищата на жичките към всяка от металните челюсти на триона с помощта на поялника. Бомбата беше готова.

Приготвеният по този начин прекъсвач щеше да затвори електрическата верига в момента, в който върху него се окаже достатъчно силен натиск и стоманените листове строшаха тънкото стъкло на електрическата крушка. Оставаше последната предохранителна мярка — за да се избегне докосването на двете стоманени парчета едновременно до едно и също късче метал — нещо, което също би затворило електрическата верига, Макензен внимателно подреди един върху друг шестте презерватива и ги намести върху детонатора. По този начин уредът беше изолиран от случайна външна намеса чрез шест пласта тънка, но здрава гума.

Ловецът на хора взе готовата бомба и я постави в гардероба. Там напъха клещите и останалата част от изолиращата лента — вещи, които щяха да му трябват при закрепването на взривния механизъм под колата на Милер. След това си поръча още кафе и се настани до прозореца да чака завръщането на Милер.

Не знаеше къде е отишъл младежът, а и не се интересуваше. Верволф беше казал, че няма начин да открие следи от фалшификатора, и това му беше достатъчно. Подобно на всеки прецизен и съвестен майстор, Макензен искаше да си свърши работата добре, а другото беше за онези, които имаха интерес от него. Зареди се с търпение и зачака, убеден, че рано или късно Милер ще се върне в хотела.

15.

Лекарят огледа Милер от горе до долу със зле прикрита враждебност. Младежът искрено ненавиждаше белите ризи и вратовръзките и ги избягваше винаги когато това беше възможно. Сега носеше бяло поло с висока яка, върху което беше нахлузил дебел вълнен пуловер. Над всичко това беше облякъл черен блейзър. Но изражението на доктора недвусмислено говореше, че според него най-подходящото облекло за посещение в болница е именно бялата риза и вратовръзката.

— Нейният племенник ли? — изненадано повтори той. — Странно, но за пръв път чувам фройлайн Вендел да има племенник…

— Май съм единственият й роднина — каза Милер. — Щях да дойда много по-рано, ако знаех какво е състоянието на леля ми… Но разбрах за него едва тази сутрин от хер Винцер, който ме помоли да я видя.

— По това време хер Винцер обикновено е тук — отбеляза докторът.

— Доколкото разбрах, му се е наложило спешно да замине — спокойно отвърна Милер. — Поне така ми каза по телефона тази сутрин. Каза, че му се налага да замине за няколко дни, и ме помоли да дойда вместо него.

— Заминал ли е? Чудно, много чудно. — Докторът се поколеба за момент, после добави: — Бихте ли ме извинили за момент?

Милер го проследи с очи как излиза от преддверието, в което разговаряха, и се насочва към малката стаичка в дъното. През отворената врата долетяха откъслеци от телефонния му разговор с дома на Винцер.

— Наистина ли е заминал? Тази сутрин, така ли?… За няколко дни? О, благодаря, госпожице… Не, не, просто исках да зная дали ще идва на посещение тази сутрин…

Докторът затвори телефона и се върна при Милер.

— Странно — промърмори той. — Хер Винцер е точен като часовник, откакто фройлайн Вендел постъпи при нас. Страшно е привързан към нея, всеки ден е тук… Но ако иска да я види още веднъж, той ще трябва да побърза. Животът й се крепи на косъм, знаете…

— Същото ми каза и той — направи тъжна физиономия Милер. — Бедната ми леличка!

— Вие, разбира се, имате право на кратка визита в качеството си на роднина. Но искам да ви предупредя, че тя едва ли ще бъде на себе си, затова бъдете кратък. Моля, последвайте ме.

Минаха през няколко коридора на ниската постройка, която някога явно е била частен дом, после спряха пред една врата.

— Тук е — каза онзи и побутна Милер към открехнатата врата, която внимателно затвори подире чу. Милер чу как стъпките му заглъхват по тихия коридор.

Стаята тънеше в полумрак и докато очите му свикнат на проникващата през спуснатите завеси мъждива светлина, Милер не можа да забележи жената, чието тяло едва-едва издуваше завивките. Няколко възглавници бяха подложени под главата и раменете й, но лицето и болничната й роба бяха толкова бледи, че почти се сливаха с белите чаршафи. Очите на жената бяха затворени. Милер не хранеше особени надежди, че ще може да измъкне от нея нещо във връзка с убежището на фалшификатора.

— Фройлайн Вендел — прошепна той.

Клепачите леко потрепнаха и очите й се отвориха.

Гледаше го без всякакъв израз и той се усъмни дали изобщо го вижда. След това очите се затвориха, а устните й зашепнаха несвързани слова. Той се наведе над нея, за да ги чуе по-добре.

Твърде малко от тях имаха някакъв смисъл. Различи името Розенхайм — едно Малко селце в Бавария, вероятно родното й място. После нещо като „всички облечени в бяло, красиви, ох, колко красиви“, последвано от безсмислено бръщолевене.

Милер се наведе още по-ниско и попита:

— Чувате ли ме, фройлайн Вендел?

Умиращата жена продължаваше да мърмори под носа си:

— Всеки носи молитвеник и китка… всички са в бяло, толкова са невинни…

Милер се намръщи от усилието да проумее нещо и изведнъж му просветна. Изпаднала в делириум, жената правеше опит да си припомни своето първо причастие. И тя като него трябва да е била католичка някога…

— Можете ли да ме чувате, фройлайн Вендел? — повтори въпроса си той без особени надежди.

Очите й отново се отвориха, но този път в тях имаше живец. Пробягаха по бялата яка на полото му и черните дрехи над него, а после отново се затвориха. Мършавото тяло конвулсивно се загърчи под завивките. Милер се уплаши и понечи да извика доктора. После видя как две самотни сълзи бавно набъбнаха изпод спуснатите клепачи и още по-бавно се търкулнаха надолу по хлътналите бузи. Жената плачеше.

Отпусната върху завивките, ръката и бавно пропълзя към ръката на Милер — същата, на която се подпираше, докато се навеждаше към нея. Пръстите й се обвиха около китката му с изненадваща сила — вероятно това беше силата на отчаянието. Милер се готвеше да се дръпне и да си върви, тъй като вече беше убеден, че едва ли ще получи от нея някаква информация за Клаус Винцер. В този момент от устата и се отрониха няколко съвсем ясни слова:

— Благословете ме, отче — прошепна тя. — Благословете грешницата…

Няколко секунди младежът я гледа с неразбиращ поглед, после сведе очи към облеклото си и изведнъж разбра, че на слабата светлина на стаята жената го е взела за свещеник. В продължение на две дълги минути се колебаеше. Питаше се дали да зареже всичко и да се върне в Хамбург, или пък да рискува собствената си душа, като направи последен опит да открие Едуард Рошман с помощта на фалшификатора. Накрая въздъхна и се наведе над леглото на умиращата.

— Готов съм да чуя вашата изповед, дете мое — каза той.

И тя започна да говори. Уморено и монотонно потече историята на един объркан живот. Родила се сред полята и горите на Бавария. Спомни си годината на раждане — 1910-а, спомни си как баща й заминал да се бие в Първата световна война, а след примирието от 1918 година се върнал у дома — отчаян и разгневен на берлинските управници, подписали капитулацията. Спомни си политическите размирици в началото на двадесетте години, когато предводителят на мюнхенските тълпи Адолф Хитлер направил опит да свали правителството. Баща й се присъединил към партията на този човек, а когато тя станала на двадесет и три, някогашният уличен побойник вече завзел властта в Германия. Последвали летните лагери, организирани от Съюза на германските девойки, секретарската работа при гаулайтера на Бавария, танците с красивите руси младежи, облечени в черни униформи…

Но тя растяла грозна — дълга като върлина, кльощава, с конско лице и мустачки над горната устна… Когато наближила тридесетте, вече знаела, че едва ли ще се омъжи като останалите момичета в родното село с тази мазна, сплетена на кок коса, с тези груби дрехи и грозни ниски обувки. През 1939 година вече се превърнала в добре обезпечена, но злобна и груба жена — точно такава, каквато трябвало да бъде на новата си работа: надзирателка в лагера Равенсбрюк.

Вкопчила се в ръката на Милер, сякаш се страхуваше, че той ще скочи и ще избяга, отвратен от стаята, жената със сълзи на очи говореше за всички онези хора, които беше измъчвала и пребивала с камшик, за дните на власт и жестокост в лагера.

— А след войната? — меко, като истински изповедник попита Милер.

Години наред скитала. Зарязала есесовците, търсена от Съюзниците. Работела като миячка на чинии, спяла в бордеите на Армията на спасението. А през 1950 година срещнала Клаус Винцер. Живеел в един от хотелите на Оснабрюк, но искал да си купи къща в града. Тя пък работела като келнерка в ресторанта на неговия хотел. Дребният женствен човечец открил къщата, която му трябвала, а след това я поканил да работи при него.

— Това ли е всичко? — попита Милер, когато жената млъкна.

— Да, отче.

— Дете мое, аз не мога да опростя греховете ви, без да зная какви са те…

— Това е всичко, отче — повтори жената.

Милер си пое дълбоко дъх и подхвърли:

— А фалшивите паспорти? Онези, с които вашият господар снабдяваше бягащите есесовци?

Тя не отговори и Милер се уплаши да не би отново да е изгубила съзнание. Но след известно време посинелите й устни отново се раздвижиха:

— Вие знаете за това, отче?

— Зная, дете мое.

— Не съм ги правила аз.

— Но вие сте знаели за тях, знаели сте какво върши Клаус Винцер.

— Знаех — прошепна едва доловимо тя.

— Той замина — каза Милер. — Изчезна завинаги.

— Не, Клаус не може да изчезне. Той никога няма да ме изостави, ще се върне.

— Знаете ли къде е отишъл?

— Не зная, отче.

— Помисли си, дете мое. Бил е принуден да избяга. Къде би могъл да се скрие?

— Не зная, отче — бавно се поклати върху възглавницата измъчената глава на жената. — Ако го заплашват, той ще използва папката… Казвал ми е, че ще го направи…

Милер потръпна, сведе поглед към умиращата, която уморено беше затворила очи, и тихо попита:

— Каква папка, дете мое?

Пет минути по-късно на вратата се почука, Милер дръпна ръката си и стана да си върви.

— Отче…

Гласът й беше отчаян и умолителен. Той се обърна и срещна погледа на пламтящите трескави очи.

— Благословете ме, отче! — помоли тя с дълбоко вълнение.

Милер въздъхна. Това беше смъртен грях и той изпита надеждата, че някой, където и да се намира той и който и да е той, ще може да го разбере. След това вдигна дясната си ръка и бавно прекръсти умиращата.

— В името на Отца и Сина, и Светия дух…

Жената въздъхна дълбоко и отново загуби съзнание.

Докторът го чакаше в коридора.

— Крайно време е наистина — укорително каза той.

Милер кимна.

— Да, тя заспа.

Докторът надникна в стаята, затвори вратата и го изпрати до входния вестибюл.

— Колко й остава? — попита го Милер.

— Трудно е да се каже. Два-три дни, не повече… Много съжалявам.

— Благодаря ви, че ми разрешихте да я видя — каза Милер. Докторът разтвори пред него входната врата. — О, и още нещо, докторе. В нашето семейство всички сме католици, тя поиска свещеник за последно причастие… Разбирате, нали?

— Да, естествено.

— Ще имате ли грижата?

— Разбира се — отвърна докторът. — Не знаех, благодаря ви, че ми казахте. Ще потърся свещеник още днес. Довиждане.

Когато Милер се върна на площад „Теодор Хойс“ и паркира на двадесет метра от хотела, късният следобед вече преминаваше в сумрак. Прекоси платното и се качи в стаята си. Два етажа по-горе Макензен не пропусна да забележи завръщането на своята жертва. Пъхнал под мишница бомбата си, той влезе във фоайето, плати сметката си за предстоящата нощ, обяснявайки, че ще отпътува много рано на следващата сутрин, после излезе и отиде при колата си. Включи двигателя и я премести така, че да може да наблюдава както входа на хотела, така и паркирания наблизо ягуар. Настани се удобно на седалката и се приготви за ново дълго очакване.

Наоколо имаше все още твърде голямо оживление, за да може да се заеме с ягуара. А и Милер можеше да се появи от хотела всяка секунда. Беше решил, че ще се наложи да го ликвидира направо на аутобана, в случай че младежът си тръгне преди поставянето на бомбата. Тогава ще се погрижи и за куфарчето. Но ако остане да пренощува в хотела, убиецът ще има предостатъчно време да инсталира взривното устройство в късните нощни часове.

Опънал се на леглото в стаята си, Милер напразно се опитваше да си припомни едно име. Лицето беше пред очите му, но името се изплъзваше.

Беше се случило малко преди Коледа на 1961 година. Седнал на журналистическите банки в Хамбургския окръжен съд, Милер очакваше началото на едно дело, което го интересуваше. Това беше причината, поради която хвана и края на предишното. Подсъдимият беше дребен човечец, едва надничащ зад съдебната банка. Защитникът му молеше съда за снизходителност, изтъквайки, че идва Коледа, а човекът има жена и пет деца.

Милер си спомни, че за миг беше зърнал и умореното лице на съпругата, прикрила очите си с ръце; когато съдията изтъкна, че взема под внимание молбата на защитата и осъжда подсъдимия на минимален срок затвор — осемнадесет месеца. Обвинението беше окачествило този човечец като един от най-сръчните касоразбивачи на Хамбург.

Две седмици по-късно Милер седеше на Репербан и пиеше коледното си питие с един от хората, които го информираха за дейността на подземния свят. Беше тъпкан с пари, тъй като същия ден бе получил хонорара си за голям материал с цветни илюстрации. В далечния ъгъл на бара една жена търкаше пода с парцал. Оказа се, че е съпругата на онзи дребен касоразбивач, когото бяха осъдили две седмици по-рано. В изблик на щедрост, за която по-късно съжаляваше, Милер пъхна в джоба на престилката й банкнота от сто марки и си излезе.

А през януари получи писмо от хамбургския затвор. Беше толкова неграмотно написано, че смисълът му едва се разбираше. Вероятно жената беше научила името му от бармана и се бе похвалила на мъжа си. Крадецът беше писал до списание, за което Милер често работеше, и оттам му го препратиха.

„Драги хер Милер. Мойта жена ми писа какво сте направили точно навръх Коледа. Никога не съм ви виждал и не знам защо сте го направили, но ви благодаря от сърце. Вие сте истински благородник. С тези пари Дорис и децата изкараха празниците наистина добре. Ако мога да направя нещо за вас, просто ми се обадете. Искрено ваш…“

Но какво беше името под писмото? Копел? Да, май беше Копел… Виктор Копел. Молейки се на Бога онзи да не е пак в затвора, Милер извади малкото тефтерче, в което държеше имената и телефоните на своите информатори, постави апарата на коленете си и се зае да набира различни номера в Хамбург.

Откри Копел в седем и половина. В петъчната вечер той се оказа в някаква кръчма сред приятели и веселбата течеше с пълна сила. Дори по телефона се чуваше надутият до крайна степен мюзикбокс, от който се разнасяше „Искам да държа ръката ти“ на Бийтълс. През онази зима тази мелодия направо го беше влудила, тъй като навсякъде само нея свиреха. След известни усилия Копел си припомни кой е той. Спомни си и за подаръка, направен на Дорис преди две години. Явно вече беше на градус.

— Бяхте много любезен тогава, хер Милер, наистина много любезен…

— Вижте, в писмото си от затвора пишехте, че ще направите за мен всичко, което е по силите ви. Помните ли това?

— Да, помня — мрачно отвърна Копел.

— Е, сега се нуждая от известна помощ. Нищо особено. Ще ми помогнете ли? — попита Милер.

Онзи в Хамбург продължаваше да бъде угрижен.

— Не разполагам с кой знае колко, хер Милер…

— Не ви искам заем — прекъсна го Милер. — Обратното, искам да ви платя да ми свършите една работа. Съвсем дребна работа…

В гласа на Копел съвсем ясно се долови облекчението:

— О, сега разбирам. Къде се намирате?

Милер се зае да го инструктира.

— Отивате на гарата и вземате първия влак за Оснабрюк — нареди му той. — Ще ви чакам на перона. О, и още нещо — вземете си инструментите.

— Вижте какво, хер Милер — опъна се касоразбивачът, — никога не работя извън своя район. А Оснабрюк изобщо не го познавам…

Милер премина на хамбургски жаргон:

— Една малка разходка, Копел. Собственика го няма, къщата е съвсем празна. В касата има доста за теб. Всичко съм проверил, няма никаква опасност. За закуска си обратно в Хамбург с една дебела пачка и никой нищо няма да знае. Човекът ще отсъства цяла седмица, така че спокойно ще можеш да се разтовариш от стоката. А ченгетата ще си мислят, че някой местен хубавец е свършил цялата работа…

— Ами пари за билета?

— Ще ти ги дам, като дойдеш — успокои го Милер. — В девет вечерта от Хамбург тръгва влак за насам. Имаш на разположение цял час. Действай!

— Добре — въздъхна Копел. — Ще се кача на тоя влак.

Милер постави слушалката, после помоли хотелската телефонистка да го събуди в единадесет и се изтегна на леглото.

Отвън самотното бдение на Макензен продължаваше. Бе решил да започне работа по ягуара веднага след полунощ, ако, разбира се, Милер не излезе дотогава.

Но Милер се появи на вратата на хотела в единадесет и четвърт, прекоси площада и влезе в сградата на гарата. Озадачен, Макензен излезе от мерцедеса и се приближи до остъклената стена на чакалнята. Милер стоеше на перона и очевидно чакаше пристигането на някакъв влак.

— Кой влак пристига на този перон? — спря Макензен минаващия край него носач.

— За Мюнстер, единайсет трийсет и три — отвърна човекът.

„Защо ли му е притрябвало да пътува с влак, като си има кола“ — зачуди се Макензен. После бавно се върна в мерцедеса и възобнови дежурството си.

В единадесет и тридесет и пет всичко стана ясно. Милер се появи от изхода на чакалнята, придружен от някакъв дребен човечец, преметнал през рамо голям черен сак. Двамата оживено разговаряха. Макензен изруга. Най-малко от всичко на света му се искаше Милер да отпътува с още някого в колата си. Това усложняваше планираното убийство. Но за негово огромно облекчение двамата спряха едно такси и скочиха вътре. Реши да им даде двадесет минути аванс, след което да започне обработката на ягуара, който кротко почиваше само на двадесет метра от него.

В полунощ площадът съвсем опустя. Макензен се измъкна от колата си. В ръката му имаше малко фенерче във формата на писалка и три малки гаечни ключа. Изправи се до ягуара, хвърли поглед наоколо и бързо се шмугна под него.

Знаеше, че в мръсната лапавица върху паважа костюмът му ще се превърне за броени секунди в мокър парцал, но в момента това беше най-малката му грижа. Освети с фенерчето предницата и бързо откри ключалката, придържаща капака на двигателя. Изгуби двадесет минути да я преодолее, но накрая капакът отскочи два сантиметра нагоре с меко изщракване. За да го заключи отново след приключване на работата, щеше да бъде достатъчно само едно леко натискане. По този начин си спести насилване на вратата, което би му позволило да отвори капака отвътре.

Върна се при мерцедеса и извади бомбата. Знаеше, че човек, който се рови в мотора на колата си, едва ли ще привлече нечие внимание. Евентуалните минувачи ще приемат, че се рови в собствената си кола.

С помощта на лепенките и клещите експлозивът беше прикрепен непосредствено под шофьорската седалка. По този начин Милер, щеше да се намира само на няколко сантиметра от мястото на взрива. Ударния механизъм със стърчащите от него разноцветни жички Макензен внимателно спусна през пролуките край мотора, докато той меко шльопна на земята.

След това отново се мушна под шасито и внимателно разгледа предното окачване на светлината на фенерчето. След пет минути си избра подходящото място — една от кормилните щанги, към която здраво закрепи взривния механизъм. Разтворените стоманени челюсти, обвити с няколко пласта еластична гума и разделени от стъклото на електрическата крушка, той натика между двата дебели кръга на лявата пружина.

След като се увери, че механизмът няма да падне от обичайното за всяка кола леко полюшване, Макензен се измъкна навън.

Изправи се и започна да размишлява. Накрая се убеди, че бомбата действително ще избухне само когато колата се натъкне на някоя по-голяма дупка по пътя, а това непременно щеше да стане. Тогава от Милер и неговите разобличителни документи нямаше да остане нищо.

Убиецът събра провисналите кабели и ги натика в една от кухините на моторното отделение. Искаше да бъде сигурен, че те няма да се влачат по земята — нещо, което евентуално би довело до тяхното протъркване. Свършил и тази работа, той свали капака и леко го натисна. После се върна в мерцедеса, сви се на кълбо и задряма. Беше доволен от нощната си работа.

Милер нареди на шофьора да ги откара до Заар Плац. Там му плати и го освободи. По време на пътуването им Копел благоразумно държеше устата си затворена. Отвори я едва когато червените стоп-светлини на таксито се стопиха в мрака.

— Надявам се, че знаете какво правите, хер Милер — каза той. — Странно е да си върша работата в присъствието на репортер…

— Няма защо да се безпокоиш, Копел. Трябва ми папката с документи, която се намира в касата на въпросната къща. Аз вземам само нея, а ти — всичко останало, което е вътре. Съгласен ли си?

— Съгласен съм, само заради вас… Хайде да вършим работа!

— Има и още нещо — въздъхна Милер. — В къщата живее една прислужница…

— Но нали ми казахте, че е празна? — изрази протеста си Копел. — Появи ли се — аз изчезвам! Хич не ми се мисли за разни груби варианти!

— Ще изчакаме, докато заспи.

Изминаха пеш километъра, който ги делеше от къщата на Винцер, огледаха се и хлътнаха в малката градинка пред нея. Избягвайки застланата с чакъл пътечка, двамата тръгнаха направо през тревата, прекосиха малката полянка и се мушнаха в рододендроновите храсти под широките прозорци на помещението, което по всяка вероятност беше кабинетът.

Придвижващ се пъргаво като малко животинче, Копел остави торбата с инструментите си на Милер и тръгна да обикаля къщата. Когато се върна, прошепна:

— В стаята на прислужницата още свети. Прозорецът й е отзад, точно под стряхата.

Цял час седяха неподвижно под сочните вечнозелени листа. Трепереха от студ, без да смеят дори да запушат. В един часа Копел отиде на нова проверка, след която съобщи, че светлината в стаята на момичето е угаснала.

Останаха неподвижни в продължение на цели деветдесет минути, преди Копел да стисне китката на Милер, да вземе сака си и да мине на пръсти през осветената от луната полянка, за да се добере до прозорците на кабинета. Някъде далеч пролая куче, после изсвистяха гумите на закъснял автомобилист.

За тяхно щастие луната все още осветяваше противоположната страна на къщата и прозорците на кабинета тънеха в мрак. Копел щракна копчето на малкото фенерче и внимателно огледа рамката, обръщайки най-голямо внимание на дъската, която разделяше прозореца на две. Бравата беше здрава и сигурно закрепена, но алармена инсталация нямаше. Дребосъкът отвори сака си и измъкна от него ролка скоч, всмукваща гума на дървена дръжка, наподобяващ автоматична писалка елмаз и малко гумено чукче.

Със забележителна сръчност изряза едно идеално кръгче в стъклото непосредствено под бравичката. После за по-голяма сигурност залепи две дълги лепенки върху кръгчето и част от здравото стъкло. Притисна между тях всмукващата гума, която прилепна съвсем точно към изрязаната окръжност. Взе гуменото чукче и нанесе рязък удар върху стъклото, докато другата му ръка придържаше дръжката на всмукващата гума. След втория удар се разнесе тихо изщракване и стъкленият диск падна във вътрешността на стаята. И двамата притихнаха за момент, но къщата продължаваше да бъде съвсем тиха. Все още придържащ дръжката на всмукващата гума, към която беше залепен изрязаният диск, Копел отлепи двете лепенки с едно-единствено рязко движение. После хвърли поглед във вътрешността на помещението, забеляза, че подът е покрит с дебел килим, и с ловко завъртане на китката хвърли върху него стъкленото кръгче заедно със залепената за него гума. Не се чу абсолютно нищо.

Копел бръкна в направения отвор, завъртя бравичката и бавно вдигна долната част на прозореца. Прехвърли се през него с лекотата на летяща муха, следван от доста по-тромавия Милер. За разлика от добре осветената полянка навън, стаята беше абсолютно тъмна. Но това, изглежда, не представляваше никакъв проблем за Копел.

— Не мърдай! — просъска на Милер той, после спокойно затвори прозореца и дръпна завесата. Тръгна през помещението, заобикаляйки сякаш с шесто чувство всички мебели, които се изпречваха на пътя му. Запали малкото фенерче едва след като затвори вратата към коридора.

Лъчът му бързо обиколи стаята, осветявайки за миг писалището, телефона, лавицата с книги по протежение на цялата стена, дълбокото и удобно кресло. Накрая се задържа върху камината, изградена от няколко реда червени огнеупорни тухли. В следващия миг дребното човече се озова до рамото на Милер.

— Това трябва да е кабинетът, приятел. В къща като тази не може да има друга стая с подобна камина. Къде е лостът за зидарията?

— Не зная — прошепна Милер, неволно подражавайки на тихото мърморене на крадеца, който с цената на горчивия опит бе разбрал, че страничното ухо го улавя много по-трудно от шепота. — Сам трябва да разбереш това.

— Туйто! — ядоса се Копел. — Та това може да ми отнеме и сто години!

После накара Милер да седне в креслото и го предупреди в никакъв случай да не сваля от ръцете си плетените шофьорски ръкавици. След това взе сака си и се приближи до камината. Нахлузи на челото си превръзка със специален отвор и пъхна в него тънкото, наподобяващо писалка фенерче. Чувствителните му пръсти се заеха да опипват зидарията, търсейки издатини и вдлъбнатини по тухлите и свързващата ги мазилка от бял хоросан. Изследва цялото пространство, сетне извади един нож с тънко острие и започна отново. Но този път се интересуваше единствено от малките цепнатини в зидарията. Точно в три и половина откри тайния отвор.

Острието на ножа потъна в едва забележима цепнатина между две от тухлите и в помещението се разнесе тихо изщракване. Част от облицованата с тухли стена — приблизително метър на метър, бавно се плъзна напред. Беше изградена толкова майсторски, че човек с невъоръжено око едва ли би открил къде този квадрат се съединява с истинската стена.

Копел дръпна вратичката, прикрепена на безшумни стоманени панти. Всъщност това беше стоманена рамка, запълнена с огнеупорни тухли. Тънкият лъч на фенерчето освети вратата на неголяма каса.

Без да отмества лъча, Копел измъкна от сака си стетоскоп и внимателно го нахлузи на ушите си. Цели пет минути гледа, без да помръдне шифрованата ключалка, след което внимателно залепи стетоскопа до мястото, което според него криеше механизма с комбинациите. Бавно завъртя първия кръг.

Седнал неподвижно на три метра зад него, Милер наблюдаваше действията му с нарастващо безпокойство. За разлика от него Копел беше невъзмутим като сфинкс, напълно погълнат от работата си. И двамата знаеха, че едва ли някой ще се сети да провери кабинета, докато седят вътре напълно безшумно. Опасният етап беше проникването в къщата, търсенето на кабинета и измъкването обратно навън.

Четиридесет минути по-късно щракна и последната цифра на шифровата комбинация. Копел нежно отвори вратичката на сейфа и се извърна към Милер с тържествуващо изражение на лицето. Лъчът на фенерчето му пробяга по масата, върху която имаше два тежки сребърни свещника и стара кутия за енфие.

Без да проговори нито дума, Милер стана и се приближи. Отмести фенерчето от главата на Копел и освети вътрешността на сейфа. Измъкна отвътре няколко пачки с банкноти и ги подаде на касоразбивача, който доволно подсвирна.

Горното отделение беше заето от една-единствена вещ — дебел плик от кафява хартия. Милер го извади и набързо прегледа съдържанието му. Вътре имаше около четиридесет луксозни картонени листа, всеки от които съдържаше снимка и десетина реда, написани на машина. Стигнал до осемнадесетия от тях, младежът развълнувано спря и викна:

— Господи, Боже мой!

— Тихо! — разтревожено измърмори Копел. Милер му подаде фенерчето, затвори папката с картоните и сподавено нареди:

— Готово, заключвай!

Копел притисна вратичката и завъртя цифрите на ключалките. Постави ги точно на местата, които заемаха преди отварянето. Свършил с тази деликатна операция, той леко натисна тухленото прикритие и то меко щракна в леглото си.

Пачките натъпка в джобовете си. Те представляваха възнаграждението на Винцер за изготвянето на последните четири паспорта. На минаване край масата прибра двата сребърни свещника и античната кутия за енфие. После угаси фенерчето, хвана Милер за ръката и го поведе към прозореца. Дръпна завесите и внимателно огледа пространството пред къщата. Полянката беше все така пуста, а луната бе потънала в облаците. Копел вдигна рамката на прозореца, скочи леко навън и се спря да изчака Милер. Спусна прозореца зад него и се насочи към храсталака. Милер пъхна папката под полото си и го последва.

Придържайки се към храстите, те скоро се озоваха до градинската портичка. В следващия миг бяха вече на улицата. Милер неволно ускори крачка.

— Вървете бавно — посъветва го Копел, без повече да снижава гласа си. — Просто вървете и разговаряйте, сякаш се връщаме от някакъв празник…

До железопътната гара имаше не по-малко от пет километра. Когато стигнаха, вече минаваше пет часът сутринта. Макар и да беше събота, по улиците тук-там се мяркаха хора. Работливите германци не признаваха дори празниците. Излязоха на перона. По целия път никой не им беше обърнал внимание.

Първият влак за Хамбург потегляше едва в седем. Копел заяви, че ще го изчака в бюфета, където с удоволствие ще стопли вътрешностите си с едно кафе и двойна чаша ракия.

— Свършихме екстра работица, хер Милер! — изрази задоволството си той. — Надявам се, че намерихте това, което ви трябваше.

— Намерих го — кимна Милер.

— Чудесно! — усмихна се дребничкият крадец. — Тогава сбогом, хер Милер!

С тези думи той кимна и бавно тръгна към бюфета на гарата. Милер се обърна и се насочи към хотела си. От задната седалка на паркирания сред площада сив мерцедес внимателно го следяха две зачервени от безсъние очи.

Беше твърде рано за проверките, които възнамеряваше да направи, затова той помоли да го събудят в девет и половина, разрешавайки си три часа сън.

Точно в определеното време телефонът рязко започна да дрънчи. Милер се протегна, поръча си кафе и кифли, които пристигнаха точно когато привършваше с ободряващия горещ душ. Седна на масата, отпи глътка кафе и разтвори папката.

Познаваше половин дузина от лицата в нея, но имената им не му говореха нищо. Но в случаи като тези имената едва ли имаха някакво значение.

Стигна до картона, обозначен под номер 18. Човекът на снимката беше по-възрастен, със значително по-дълга коса и тънки мустачки върху горната устна. Но ушите — тази най-характерна и най-индивидуална част от главата на всеки човек, която, кой знае защо, е и най-слабо изследвана — несъмнено бяха същите. Същите бяха и тесните ноздри, наклонът на челото, бледите воднисти очи…

Името беше едно от най-често срещаните в Германия, ето защо Милер обърна внимание преди всичко на адреса. Съдейки по пощенския код, той трябваше да бъде някъде в центъра на посочения град, най-вероятно апартамент.

Точно в десет набра номера на служба „Телефонни справки“ в града, който беше записан върху луксозния картон. Помоли за телефона на домоуправителя на блока, посочен на споменатия адрес. Беше риск, но този път напълно оправдан. На този адрес наистина имаше блок с апартаменти, при това луксозни и скъпи.

Позвъни на домоуправителя — всъщност един обикновен портиер, но надут и самоуверен като пуяк. Обясни му, че от дълго време звъни на един от живеещите в блока, но никой не отговаря. А това било много странно, тъй като точно в този час трябвало да се чуят по важна работа. Дали многоуважаемият господин домоуправител би могъл да помогне с нещо? Да не би телефонът горе да е изключен?

Поласканият портиер прояви изключителна любезност. Хер директорът вероятно е в своята фабрика или пък в планинската си вила.

— Коя фабрика?

— В неговата, разбира се. Фабриката за производство на радиоприемници.

— Господи, колко съм разсеян! — възкликна Милер. — Разбира се, разбира се, благодаря ви много!

От „Справки“ взе номера на фабриката и заизбира цифрите. Момичето, което вдигна слушалката, го прехвърли на секретарката на шефа. Оказа се, че хер директорът е на планинската си вила и ще бъде на работното си място в понеделник сутринта. Не, не може да му даде телефона на вилата, това са личните нареждания на хер директора. Милер благодари и затвори.

Човекът, от когото в крайна сметка се сдоби с номера и адреса на вилата, беше икономически кореспондент на един от големите хамбургски ежедневници, отдавнашен негов информатор. Той откри тези данни в личното си тефтерче.

Записал си внимателно новото име и адрес на Рошман, Милер се облегна назад и втренчи поглед в снимката му. Едва сега си спомни, че и преди беше имал случай да се натъкне на това име — име на известен рурски индустриалец, чиито радиоприемници се срещаха във всеки голям магазин. След това разтвори картата на Германия и откри мястото на частното имение, по-скоро областта, в която се намираше то.

Малко след дванадесет събра багажа си и слезе във фоайето да си уреди сметката. После почувства, че е гладен като вълк, и влезе в хотелския ресторант, носейки само куфарчето със себе си. Поръча си един огромен стек.

Докато се хранеше, реши, че ще измине последната част от своето дълго пътешествие още днес следобед, а утре сутринта ще се изправи очи в очи със своята жертва. Сред книжата му продължаваше да лежи листчето с телефона на онзи юрист от „Комисия Ц“ в Лудвигсбург. Можеше да позвъни още сега, но вече беше решил, че първо трябва да се срещне с Рошман, а едва след това ще вземе необходимите за задържането му мерки. Страхуваше се, че адвокатът може би няма да си е у дома в съботната вечер. По-добре да му позвъни в неделя сутринта и да му поиска взвод полицаи, които да бъдат на негово разположение в разстояние на тридесет минути.

Когато най-накрая излезе от хотела, намести куфара в багажника, а куфарчето подхвърли на седалката до себе си, вече минаваше два часът.

Изобщо не забеляза мерцедеса, който го проследи до покрайнините на Оснабрюк. Шофьорът на сивата кола се придържаше на доста голямо разстояние зад него, докато ягуарът стъпи на аутобана и се понесе на юг. Уверил се, че Милер няма намерение да се отклонява от главната пътна артерия, Макензен сви в първото отклонение и се върна в града.

Набра номера на Верволф от първата крайпътна кабина.

— Потегли — съобщи в слушалката убиецът. — Подкара на юг като бесен.

— Придружава ли го твоето уредче?

— Разбира се — ухили се Макензен. — Здраво закрепено на предната пружина откъм неговата страна… След петдесетина километра от него ще остане само пюре от месо и ламарина, което никой няма да бъде в състояние да идентифицира!

— Отлично! — измърка в слушалката човекът от Нюрнберг. — Сигурно си изтощен, скъпи мой камерад! Сега можеш да се върнеш в града и хубавичко да се наспиш.

Макензен не чакаше втора покана. Не беше спал като хората от сряда вечерта.

Милер измина споменатите петдесетина километра, после още два пъти по толкова. Защото Макензен не беше предвидил една незначителна подробност. Ако ударният му механизъм беше прикрепен в пружините на някоя меко возеща европейска кола, той положително би се задействал в определеното време. Но ягуарът беше спортна машина, произведена в Англия и оборудвана с далеч по-твърдо окачване. Докато фучеше с пълна скорост към Франкфурт, тежката кола едва-едва се поклащаше върху дебелите си предни пружини, разположени непосредствено над колелата. Малката електрическа крушка между стоманените пръстени на взривния механизъм се счупи почти веднага, но заредените с електричество назъбени краища все не успяваха да се докоснат. Доближаваха се на милиметър една до друга на някои по-неравни участъци от пътя, но после твърдите пружини отново ги раздалечаваха.

Без да има представа, че се намира на косъм от смъртта, Милер профуча край Мюнстер, Дортмунд, Вецлар и Бад Хомбург и след по-малко от три часа вече навлизаше в околовръстния пръстен около Франкфурт. Там смени посоката и пое към Кьонигщайн — град, зад който се простираха девствените и отрупани със сняг гори на планината Таунус.

16.

Когато ягуарът навлезе в малкото градче, сгушено в полите на планината и известно на света със своите многобройни минерални извори, вече се беше стъмнило. Кратка справка с картата увери Милер, че е на прав път, и след около тридесет километра ще стигне имението, за което се беше запътил. Реши да спре и да си потърси място за пренощуване.

На север се издигаше планината — спокойна и величествена под дебелия пласт сняг, засипал скали и гори на километри наоколо. В подножието й се виеше пътят за Лимбург, който изчезваше в безкрайната белота на зимата. Осветлението на главната улица хвърляше неясни отблясъци върху полусрутените стени на издигащия се над градчето древен замък — някогашен дом и крепост на владетеля на областта Фалкенщайн. Небето беше ясно, но леденият вятър подсказваше, че през нощта може да се очаква нов обилен снеговалеж.

На мястото, където се пресичаха Хаупт Щрасе и Франкфурт Щрасе, блестяха светлините на хотел „Парк“. Милер влезе и поиска стая. В едно градче, което дължи известността си единствено на минералните извори, ледените лечебни води едва ли могат да бъдат привлекателни през февруари така, както са през летните месеци. На практика хотелът беше съвсем празен.

Портиерът му показа къде да паркира — малък открит гараж в задния двор, заобиколен от всички страни с гъст храсталак. Милер взе един душ и излезе да хапне. Избра си „Грюнебаум“ — една от десетината стари, изградени от неодялани греди кръчми, с които разполагаше градчето. И тя, подобно на повечето свои посестрими, беше разположена на Хаупт Щрасе.

Още докато се хранеше, беше обзет от силно безпокойство. Вдигайки чашата с вино, той забеляза, че ръцете му потреперват. Една от причините за това състояние несъмнено се дължеше на преумората и липсата на сън през последните четири дни, през които беше дремвал само когато му позволяваха обстоятелствата. Друга — неизбежната реакция, появила се доста след успешната взломна кражба, осъществена съвместно с Копел, а трета — чувството на смайване, което изпита от невероятния си късмет, след като се беше подчинил на онзи непонятен импулс, накарал го да се върне още веднъж в дома на Винцер и да се заинтересува кой се е грижил за него през всичките тези години.

Знаеше обаче и нещо друго — основна причина за нервната му криза беше усещането за скорошен край на тази невероятна авантюра, за момента, в който ще се изправи лице в лице с омразния престъпник, когото беше открил след толкова много усилия. Но това усещане беше примесено и със страх — добре съзнаваше, че и в последния момент можеше да се случи всичко.

Мислите му се върнаха към онзи неизвестен доктор, който го беше открил в хотела на Бад Годесберг, за да го предупреди да стои настрана от камерадите, после си спомни думите на преследвача на нацисти, евреина от Виена: „Бъдете предпазлив, тези хора могат да бъдат опасни.“ Прехвърляйки в съзнанието си всички премеждия, Милер си зададе един напълно логичен въпрос: защо още не са го нападнали? Знаеха името му много добре — случката в хотел „Дрезден“ ясно доказваше това. А инцидентът с Байер в Щутгарт разбиваше на пух и прах цялата легенда, изградена с толкова труд, за внедряването му в ОДЕССА под името Колб. И въпреки всичко все още никой не беше направил опит да му попречи. В едно беше сигурен — те все още не подозираха колко далеч е стигнал в своите разследвания. Може би са изгубили следите му, а може би просто са го оставили на мира, убедени, че след изчезването на фалшификатора той ще се върти в един омагьосан кръг.

А в това време разполагаше с картотеката — тайното и страшно оръжие на Винцер, което положително щеше да се превърне в най-голямата вестникарска сензация на Германия за последните десет години. При тази мисъл неволно се усмихна, а минаващата край него келнерка помисли, че усмивката е предназначена за нея, и на връщане кокетно завъртя задника си. Милер пък си помисли за Зиги. Не беше чувал гласа й, откакто й беше телефонирал от Виена, а последното си писмо й изпрати преди повече от шест седмици — в началото на януари. Изведнъж му се прииска тя да е до него.

„Странно как мъжете винаги изпитват нужда от жена, когато са изплашени“ — помисли си той. Беше принуден да си признае, че в този момент наистина е изплашен. Отчасти от това, което беше разкрил, отчасти от онзи хладнокръвен убиец там горе, в планината, който още не подозираше за съществуването му.

Разгони мрачните мисли с рязко разтърсване на главата и си поръча още една половинка вино. Сега не беше време за меланхолични настроения. Оформяше се най-фантастичният репортерски удар в живота му, а край него трябваше да уреди и някои лични сметки.

Отпи глътка вино и се зае да обмисля непосредствените задачи. Ще се изправи срещу убиеца едва след като се свърже с юриста в Лудвигсбург. Тридесет минути след началото на срещата в планинското имение там ще пристигне полицейска камионетка и Рошман ще бъде закаран в затвора. После ще дойде ред на съдебния процес, на който есесовецът ще получи в най-добрия случай доживотна присъда. Ако Милер беше от по-решителните хора, той несъмнено би ликвидирал със собствените си ръце „Касапина на Рига“.

Докато мислеше за всичко това, той изведнъж осъзна един прост, но важен факт — не разполагаше с никакво оръжие. Ами ако Рошман има охрана? Дали наистина ще бъде толкова сигурен в прикритието на новата си самоличност, за да бъде сам? Или пък ще си държи подръка някой здравеняк, който да се грижи за неговата безопасност?

Преди много години, още като войник, Милер се беше сдобил с чифт белезници, откраднати от негов колега, когото бяха вкарали в ареста поради закъснение от градски отпуск. Уплашен да не ги намерят сред вещите му, този войник ги беше подарил на Милер, а той пък ги запази просто като спомен от една буйна войнишка веселба. Сега те кротко си лежаха на дъното на един скрин в хамбургското му жилище.

Разполагаше и с оръжие — един малък автоматичен „Зауер“, който навремето беше купил съвсем легално. Тогава, в началото на 1960 година, се беше заловил да разкрие бандата на Малкия Паули, която се занимаваше с нелегална търговия с наркотици, и лично шефът й се бе заканил да го очисти. Но и пистолетът беше в Хамбург, заключен в едно от чекмеджетата на писалището му.

Леко замаян от виното, преди което беше погълнал и един двоен коняк, Милер се изправи, плати сметката си и тръгна към хотела. Канеше се да влезе и да поръча няколко телефонни разговора, когато забеляза, че до входа на сградата има две телефонни кабини. Реши, че е по-сигурно да използва някоя от тях.

Вече минаваше десет, затова потърси Зиги направо в кабарето, в което работеше. Наложи му се да крещи, за да бъде чут отсреща в салона, в който свиреше оркестър.

Милер прекъсна потока от въпроси, с който го заля момичето — къде е бил, защо не се е обадил, къде се намира сега, — и кратко й обясни от какво се нуждае в този момент. Тя започна да му обяснява, че е невъзможно да напусне работа в момент като този, но изведнъж млъкна, безпогрешно доловила, че работата е сериозна.

— Добре ли си? — викна в слушалката Зиги.

— Добре съм — отвърна Милер. — Но имам нужда от твоята помощ. Моля те, скъпа, не ми отказвай! Само тази вечер недей, моля те!

Настъпи пауза, след която тя простичко промълви:

— Идвам. Ще кажа, че е спешен случай… Нещо в семейството.

— Имаш ли достатъчно пари да вземеш кола под наем?

Той й даде адреса на една фирма за коли под наем, която работеше двадесет и четири часа в денонощието и до услугите на която често беше прибягвал. Настоя да каже името му на собственика й, тъй като двамата бяха добри познати.

— Колко далеч е това? — заитересува се Зиги.

— Петстотин километра от Хамбург. Можеш да ги изминеш за пет часа, от този момент — шест. Ще бъдеш тук около пет сутринта. Не забравяй да вземеш онези неща.

— Добре, чакай ме — каза тя. После помълча и добави: — Петер, мили…

— Какво?

— Страх ли те е от нещо?

Тромпетите в заведението отново подеха своя вой, а монетите му от по една марка свършиха.

— Да — кратко отвърна Милер секунда преди линията да бъде прекъсната.

Влезе във фоайето и помоли администратора да му намери един голям плик. След като се рови в продължение на няколко минути под гишето си, човекът му подаде точно това, от което имаше нужда — обемист плик от твърда кафява хартия. Милер изкупи почти целия му запас от марки, тъй като искаше да изпрати писмото си препоръчано, а в хотела разполагаха само с марки, които обикновено се лепят върху пощенски картички. Почти цялата лицева страна на плика се покри от тях.

Накрая извади от куфарчето си чист лист и върху него кратко и ясно описа съдържанието на документите в пратката. След това пъхна в плика бележката, досието на Винцер и една от снимките и внимателно го запечата. Другата снимка пъхна във вътрешния джоб на сакото си. Запечатаният плик и дневникът на Таубер бяха върнати в куфарчето, а то — пъхнато под леглото.

Винаги си носеше едно малко плоско шише с коняк. Извади го от чантата и си наля една доза в чашата за миене на зъби, поставена над умивалника. Пак забеляза, че ръцете му треперят. Надяваше се, че неразреденият спирт ще свърши своето и ще ги успокои. После легна на широкото легло и задряма със замаяна глава.

Раздразнен и неспокоен, Йозеф крачеше напред-назад из мюнхенското подземие. Седнали зад широката маса, Леон и Моти не вдигаха очи от дланите си. Бяха изминали четиридесет и осем часа, откакто се получи телеграмата от Тел Авив.

Опитите им да открият Милер не бяха дали никакъв резултат. Обадиха се на Алфред Остер и го помолиха да отиде до обществения паркинг в Байройт. Той установи, че колата на Милер я няма там.

— Видят ли ягуара, веднага ще им стане ясно, че този човек не е никакъв бременски хлебопекар — изръмжа Йозеф. — Дори хич да нямат хабер, че собственикът му се казва Петер Милер!

Малко по-късно позвъни един от сътрудниците на Леон в Щутгарт и съобщи, че полицията търси човек с описанието на Милер във връзка с убийството на някой си Байер, открит в една хотелска стая. Описанието беше прекалено точно, за да се хранят някакви илюзии. Търсеният младеж несъмнено беше Петер Милер, прикриващ се под самоличността на Ролф Гюнтер Колб. За щастие името в хотелския регистър не беше нито едното, нито другото, а никъде в съобщението не се споменаваше за някаква черна спортна кола.

— Добре, че се е сетил да се регистрира под измислено име — каза Леон.

— Това е съвсем естествено за ролята на Колб, с която се е нагърбил — добави Моти. — Нали Колб се крие от бременската полиция, която го търси за извършени през войната престъпления?

Всичко това беше обаче съвсем слаба утеха. След като щутгартската полиция не може да открие Милер, това едва ли ще може да стори и групата на Леон. Последният имаше съвсем основателни причини да се опасява, че до този момент най-близо до младежа са хората на ОДЕССА.

— Вероятно се е върнал към истинското си име, след като е разбрал, че убийството на Байер слага край на легендата Колб — разсъждаваше Леон. — А от това следва, че трябва да зареже всякакви по-нататъшни опити да открие Рошман, ако не е измъкнал нещо важно от този Байер.

— Защо, по дяволите, не се обажда? — нервно изръмжа Йозеф. — Нима този глупак наистина си мисли, че ще залови Рошман сам?

Моти деликатно се изкашля.

— Нека не забравяме, че той няма представа колко важен за ОДЕССА е Рошман — тихо промълви той.

— Бързо ще разбере това, ако има нещастието да се приближи прекалено близо до него! — мрачно отвърна Леон.

— Но когато разбере, вече ще е труп, а ние отново ще се озовем на изходна позиция! — рязко каза Йозеф. — Защо не вземе да се обади тоя идиот?

Но тази нощ към телефона посягаха други хора. Клаус Винцер набра номера на Верволф от малката планинска хижица, разположена в района на Регенсбург. Новините, които получи, бяха успокоителни.

— Да, вече може да се завърнете у дома — отвърна на въпроса му шефът на ОДЕССА. — Човекът, който искаше да разговаря с вас, никога вече няма да ви безпокои.

Фалшификаторът благодари, после веднага уреди сметката си и потегли на север въпреки настъпващата нощ. Копнееше за спокойния комфорт на широкото си легло там, у дома, в красивия квартал Вестерберг, в който живееха най-преуспяващите жители на Оснабрюк. Искаше да стигне навреме за една солидна закуска, след която щеше да вземе горещ душ и да потъне в дълбок оздравителен сън. А в понеделник сутринта отново ще отиде в своята малка, но отлично подредена печатница и ще поеме ръководството на нейната доходна дейност.

Някой почука на вратата и Милер се сепна. Примижа от ярката светлина на настолната лампа, която беше забравил да загаси, после стана и се повлече към вратата. На прага се беше изправил нощният администратор, а зад него надничаше русата главица на Зиги.

Трябваше да успокои разтревожения хотелски служител. Каза му, че дамата е негова съпруга и му носи важни документи, които трябва да използва за предстоящата на следващата сутрин важна делова среща. Администраторът, простоват провинциалист с почти неразбираем хесенски диалект, взе бакшиша и си тръгна.

Докато Милер риташе вратата зад него, Зиги увисна на врата му.

— Къде беше толкова време, какво правиш тук? — задъхано го попита тя.

Той й затвори устата по най-класическия начин на света. Когато се откъснаха един от друг да си поемат дъх, студените бузи на Зиги вече пламтяха, а Милер се чувствуваше като бойно петле.

Свали й палтото и го окачи на закачалката зад вратата. Тя отново започна с въпросите си.

— Най-напред най-главните неща! — прекъсна я той, после я дръпна в леглото, все още топло от собственото му тяло, което допреди миг се гушеше в меката пухена завивка.

Зиги се засмя.

— Никак не си се променил! — констатира тя.

Беше облечена така, както ходи на работа — дълбоко изрязана отпред рокля, плитък и лесен за сваляне сутиен. Той дръпна ципа на гърба и роклята се свлече на пода.

— Нещо да си правила, докато ме нямаше?

Тя се излегна по гръб и му поднесе устните си.

— Не, нали знаеш какво обичам…

— Ти също знаеш — замаяно прошепна Милер.

— Не, аз повече! — изписка тихичко тя. — Ти ми липсваше повече, отколкото аз на теб!

Настъпи тишина. От време на време Зиги тихо простенваше, после дишането й започна да се учестява.

Измина цял час, преди да се откъснат един от друг, уморени и доволни. Милер наля малко коняк в чашата и добави вода. Зиги пое една мъничка глътка и се намръщи. Не беше се научила да пие въпреки работата, която вършеше. Останалото глътна Милер.

— И така, най-важното го преминахме — започна глезено тя.

— Засега — вметна Милер и момичето се засмя.

— Добре, засега — съгласи се тя. — Почвай тогава — какво беше онова тайнствено писмо, къде се губиш цели шест седмици, каква е тази ужасна къса прическа, защо се намираме в тази малка стаичка, в този загубен хотел?

Милер стана както си беше гол, измъкна куфарчето изпод леглото си и го разтвори на коленете си.

— Тъй и тъй скоро ще разбереш всичко, затова нека ти го разкажа още сега — каза той.

Монологът му трая близо час. Започна с откриването на дневника на Таубер и завърши с обира в къщата на фалшификатора. Колкото повече говореше, толкова по-ужасени ставаха очите на момичето.

— Ти си луд! — викна тя, когато той млъкна. — Луд за връзване! Можеха да те убият, можеха да те тикнат в затвора, можеха да ти сторят още куп ужасни неща!

— Трябваше да го направя — отвърна той, изпитвайки чувството, че наистина е вършил доста необясними неща.

— И всичко това само да откриеш някакъв стар и скапан нацист? Не, Петер, ти не си добре! Нима не знаеш, че всичко това е отдавна погребано и забравено? Защо си губиш времето?

Очите й го гледаха с неподправено смайване.

— Просто трябваше — упорито отвърна той.

Тя въздъхна и поклати глава в недоумение.

— Е, добре. Станалото — станало. Вече знаеш кой е той и къде се намира. Сега трябва да се върнеш в Хамбург, да вдигнеш телефона и да се обадиш в полицията. Останалото е тяхна работа, за това им плащат.

Милер не знаеше какво да й отговори.

— Не е толкова просто — каза накрая той. — Сутринта отивам горе.

— Къде горе?

Палецът му се насочи към прозореца и планината зад него, потънала в мрак.

— В къщата му.

— В къщата му? — разшириха се ужасено очите й. — Но защо? Да не би да искаш да го видиш?

— Точно така. Не ме питай защо — няма да мога да ти отговоря. Това е просто нещо, което трябва да направя.

Реакцията й го стресна. Тя подскочи, застана на колене и втренчи поглед в него — така, както се беше изтегнал и пушеше с подложена под главата възглавница.

— Значи затова ти е притрябвал пистолетът! — гневно просъска тя и гърдите й развълнувано се раздвижиха. — Ти просто си решил да го убиеш!

— Няма да го убивам…

— Което означава, че той ще те убие! Защото отиваш там, горе, с един малък пистолет срещу него и цялата му банда! Копеле такова! Мръсно, гадно, вонящо…

Милер я гледаше с неприкрито изумление.

— Какво ти стана? Защо се палиш толкова за този Рошман? — попита той.

— Хич не ми пука за тоя скапан дърт нацист! — викна тя. — Говоря за себе си! За себе си и за теб, тъпак такъв! Отиваш да си рискуваш живота само за да докажеш една глупост! Глупост, от която не се интересува никой, но ти си решил да напишеш поредната сензация за идиотите, които четат скапаните ти списания! Дори за минутка не си помислил за мен…

Сълзите рукнаха по бузите й. Две черни вади от размазан грим се спуснаха надолу по тях като успоредно извиващи се железопътни релси.

— Я ме погледни! — заповяда му тя. — Добре ме огледай! За какво ме мислиш? За една удобна сексуална играчка? Нима наистина си мислиш, че всяка вечер се пъхам в леглото на някакво си самодоволно репортерче само и само да бъде задоволена неговата похот, а след това то да се забърква в разни идиотски и опасни истории? Наистина ли мислиш така? Виж какво ще ти кажа, тъпак такъв! Аз искам да се омъжа. Искам да бъда фрау Милер. Искам да имам деца. А ти си тръгнал да се самоубиваш! О, Господи…

Тя скочи от леглото и изтича в банята. Затръшна вратата и превъртя ключа в ключалката.

Зяпнал от изумление, Милер лежеше неподвижно, без да чувствува, че догорялата цигара пари пръстите му. Никога досега не беше виждал Зиги в подобна светлина. Яростта й беше шокираща. Докато слушаше как водата шурти във ваната зад вратата, съзнанието му бавно осмисляше чутото.

След малко натисна фаса в пепелника, стана и се приближи до банята.

— Зиги! — повика я той.

Никой не му отговори.

— Зиги!

Крановете се затвориха и отвътре долетя гневният й глас:

— Махай се!

— Зиги, моля те да отвориш. Искам нещо да ти кажа.

След кратка пауза ключалката щракна и тя застана на прага — гола и нещастна. Браздите от грим вече ги нямаше върху лицето й.

— Какво искаш?

— Ела в леглото. Искам да поговорим. Тук ще умрем от студ.

— Не, ти просто отново искаш секс…

— Не искам. Честно. Обещавам, че няма да те докосна. Просто ще си поговорим.

Той я хвана за ръката и я поведе към подканящата топлина, която се излъчваше от леглото.

— За какво ще говорим? — подозрително го попита тя.

Той се мушна до нея и навря лице в ухото й.

— Искам да ви попитам, ще се омъжите ли за мен, фройлайн Зиги Ран? — прошепнаха устните му.

— Сериозно ли говориш? — извърна се тя към него.

— Напълно. Досега не бях се замислял по този въпрос. Но и ти никога не се беше вбесявала така!

— Уф! — не можеше да повярва на ушите си Зиги. — Значи по-често трябва да побеснявам!

— Ще получа ли отговор?

— О, Петер! Отговорът е „да“! Толкова хубаво ще си живеем!

Той започна да я гали и пръстите му ясно доловиха нарастващата й възбуда.

— Каза, че няма да правиш това! — обвинително прошепна тя.

— Само още веднъж, и край! Обещавам, че никога повече няма да те закачам!

Тя преметна крак и се настани върху долната част на корема му. Сведе поглед към него и тържествено каза:

— И през ум да не ти минават подобни неща, хер Петер Милер!

Милер се протегна и дръпна шнурчето на нощната лампа.

На изток бавно просветляваше. Ако Милер беше погледнал часовника си, щеше да установи, че часът е седем без десет, а денят — 23 февруари, неделя. Но той беше потънал в дълбок сън.

Половин час по-късно Клаус Винцер вкара колата си в гаража, затвори портата и се отправи към дома си — уморен, но доволен.

Използвайки отсъствието на своя работодател, Барбара се излежаваше до късно в леглото си. Събудена от повикването на Винцер, тя се появи на горния край на стълбището в лека нощничка, която би ускорила пулса на всеки мъж. Но не и на Клаус, който сухо и нареди да му приготви за закуска пържени яйца, препечени филии и конфитюр, а след това да му затопли банята. Но стана така, че не получи нищо от това, което искаше. Защото Барбара побърза да разкаже за това, което беше открила в неделя сутринта, когато влязла да забърше прахта в кабинета. Установила, че прозорецът е счупен и среброто от масата липсва, тя повикала полицията. Онези изследвали безупречно изрязаното кръгче в стъклото и установили, че това е работа на професионалист. Разбрали, че собственика на къщата го няма, те помолили да им се обади веднага след като се върне, за да даде показания относно липсващите вещи.

Винцер безмълвно слушаше. Върху пребледнялото му слепоочие бавно започна да пулсира една издула се вена. След малко прекъсна Барбара, прати я да му свари кафе и заключи вратата на кабинета след нея. След тридесет секунди, изминали в бясно драскане по празната вътрешност на сейфа, той проумя страшната действителност — нямаше ги досиетата на четиридесет престъпници от ОДЕССА!

Телефонът издрънча и той замаяно посегна към слушалката. Лекарят от частната клиника се обаждаше да съобщи една тъжна вест — през нощта е починала фройлайн Вендел.

Безчувствен към студа, който нахлуваше от запушената с вестник кръгла дупка на стъклото, Винцер седеше на стола срещу незапалената камина. Изминаха цели два часа, а той не помръдваше. Напразно търсеше изход от отчаяното си положение. Имаше чувството, че някакви ледени пръсти бавно стягат сърцето му. На няколко пъти Барбара викна през заключената врата, че закуската е готова, но той не я чуваше.

Приближила ухо до ключалката, девойката чу как господарят й глухо мърмореше:

— Не, аз нямам вина за това… Нямам вина…

Милер беше забравил да отмени сутрешното събуждане, поръчано още преди да повика Зиги от Хамбург. Точно в девет апаратът до леглото му яростно зазвъня. Умиращ за още малко сън, той вдигна слушалката, промърмори някаква благодарност и стана. Знаеше, че ако не го направи сега, отново ще потъне в мъртвешки сън и кой знае кога ще се събуди. Изтощена от дългото пътуване, буйния секс и най-накрая полученото обещание за брак, Зиги непробудно спеше.

Милер влезе под душа и в продължение на няколко минути стоя под леденостудената струя. После се разтърка здравата с поставената още снощи върху горещия радиатор хавлия и изведнъж се почувствува като човек, който притежава един милион долара. Депресията и тревогите на предишната нощ си бяха отишли. Чувствуваше се в отлична форма, спокоен и уверен в себе си.

Извади от пътната си чанта туристически клин, обу къси зимни ботуши, навлече най-дебелия си пуловер, а над него облече двойно подплатеното си късо палто — типично германска зимна дреха, която се наричаше „йопе“ и представляваше нещо средно между сако и късо палто. В дълбоките странични джобове на дрехата спокойно се побраха както пистолетът, така и белезниците. Снимката остана на топло във вътрешния му джоб. Измъкна белезниците и ги разгледа. Бяха с автоматично заключване и тъй като ключ липсваше, те можеха да послужат само за еднократна употреба — престъпникът трябваше да бъде освободен от тях едва в полицията, където сигурно имаха подходящи за целта ножовки.

Дръпна затвора на пистолета и то разгледа. Никога не беше стрелял с него и дулото му все още бе пълно с фабрична грес. Пълнителят беше зареден и той го остави така. Прещрака няколко пъти затвора, за да свикне с него, огледа внимателно предпазителя, поставен на положение „стрелба“, тикна пълнителя на мястото му, вкара патрон в дулото и беше готов. Листчето с телефона на юриста от Лудвигсбург пъхна в джоба на клина си.

След това извади куфарчето изпод леглото си и написа бележка на спящата Зиги.

„Скъпа, отивам да се срещна с онзи, когото преследвах. Имам сериозни причини да видя лицето му и да присъствам на ареста му. Те са съвсем основателни, следобед всичко ще ти обясня. За всеки случай искам от теб да направиш следното…“

Инструкциите му бяха точни и ясни. Записа й номера в Мюнхен, както и точните думи, които трябва да предаде на човека там. Накрая добави:

„Не искам при никакви обстоятелства да тръгваш след мен нагоре към планината! Само ще усложниш ситуацията, независимо каква ще бъде тя. Ето защо, ако не се върна до обяд или не ти позвъня, ще набереш този номер и ще предадеш посланието. После веднага напускаш хотела, пускаш плика в коя да е франкфуртска пощенска кутия и се връщаш в Хамбург. Не се срещай и не разговаряй с никого, докато всичко не свърши. С обич, Петер“

Постави бележката на нощното шкафче заедно с дебелия плик, който съдържаше досието на ОДЕССА. Пъхна под него три банкноти от по петдесет марки, взе дневника на Соломон Таубер и излезе от стаята. Минавайки край рецепцията, той помоли дежурния да събуди гостенката му в единадесет и половина.

Часът беше девет и половина, когато излезе пред хотелчето и ахна при вида на снега, който беше натрупал през нощта.

Отиде отзад в дворчето, скочи в ягуара и дръпна докрай лостчето на смукача. Въпреки това доста повъртя, докато успее да запали двигателя. Докато колата загряваше, той извади една малка метличка от багажника и се зае да почиства стъклата и покрива от дебелия пласт сняг.

Свършил с тази работа, той се мушна в купето, включи на скорост и бавно излезе на главната улица. Дебелият сняг беше като мека възглавница и колата плавно се понесе по него. Направи кратка справка с картата на местните пътища, която беше успял да купи снощи малко преди да затворят книжарницата, и пое по пътя за Лимбург.

17.

След краткото разсъмване, по време на което слънцето огря с ослепителните си лъчи заспалата планина, утрото беше пак сиво и мрачно. Снегът тъжно се белееше под дърветата, а леденият вятър гонеше ниско надвисналите облаци пред себе си.

Веднага след градчето пътят потъваше в гъсталака на Ромбергската гора и стръмно поемаше нагоре. Върху девствения сняг имаше следи от една-единствена кола, принадлежаща на някакъв ревностен и ранобуден богомолец, който се беше забързал за утринната служба в Кьонигщайн.

Милер пое по прякото шосе за Гласхютен, което заобикаляше на широки спирали острите върхове на планината Фелдберг.

На близкото отклонение имаше табела, която сочеше, че нагоре се намира селцето Шмитен. Вятърът тъжно свиреше в скупчилите се край острите завои вековни борове, а там, където нямаше дървета, свиренето му се превръщаше в пронизителен вой.

Макар Милер никога да не беше се замислял върху историческите събития на своята страна, той подозираше, че именно тук, сред гъстите борови гори, бяха живели древните германски племена, които са имали куража да се изправят срещу армиите на Цезар, настъпващи откъм Рейн. Беше чел някъде, че макар и приели християнството, тези горди и силни хора продължавали да се молят на своите праисторически богове, които останали завинаги в съзнанието им като богове на мощта, страстта и мъжеството. Именно този вековен атавизъм, именно този неумолим стремеж към заветите на суровите хора, обитавали някога тези гори, беше успял да възпламени Адолф Хитлер.

След двадесет минути внимателно шофиране Милер отново погледна картата, намали скоростта и се заозърта за портала на имението. Когато го откри, видя, че това е една солидна стоманена конструкция, снабдена със секретна ключалка. Върху нея висеше табелка с надпис: „Частна собственост. Влизането забранено“.

Милер слезе от колата, оставяйки мотора да работи, приближи се до портала и го побутна. Оказа се, че е отключено, затова той разтвори двете крила и вкара колата в алеята. Тук снегът беше напълно девствен и той внимателно потегли на първа, усещайки, че отдолу има дебел пласт замръзнал чакъл.

Измина двеста метра и отново спря. Пътят беше препречен от голям дъб, прекършен от поне половин тон мокър сняг, натрупал се в клоните му. Милер забеляза, че основната маса на дървото лежи почти успоредно на алеята, и реши да мине по сравнително по-дребните клони, които му пречеха. Отново включи на скорост и тежката кола леко подскочи при преодоляването на първия от тях.

Скоро стигна до нещо като малко площадче, около което бяха разположени масивната вила и градината. Паркира на чакъла пред входната врата, слезе и натисна звънеца.

В същия миг, в който Милер посягаше към звънеца на Рошман, Клаус Винцер въздъхна и набра номера на Верволф. Шефът на ОДЕССА беше в лошо настроение, тъй като вече часове наред чакаше да чуе по радиото за тежка пътна катастрофа с една черна спортна кола на аутобана между Оснабрюк и Франкфурт. Слушайки разказа на човека от другата страна на линията, той побледня, а устните му се превърнаха в тънка, едва забележима черта.

— Какво си направил, глупак такъв! — кресна в слушалката той. — Нещастен кретен! Знаеш ли какво ще ти се случи, ако тези досиета не бъдат открити?!

Сам и нещастен в своя кабинет, Клаус Винцер безмълвно изслуша заплахите на Верволф, затвори телефона и се приближи към писалището. Беше ледено спокоен. Вече два пъти животът се беше подиграл с него. Първия път — когато се наложи да потопи в онова езеро плодовете на своя дългогодишен труд, втория — когато натрупаното в банката състояние се превърна в куп ненужна хартия. А сега и това… От най-долното чекмедже на писалището извади стар, но съвсем изправен револвер, марка „Люгер“, захапа дулото му и натисна спусъка. Оловният куршум, който пръсна черепа му и изцапа с кръв и мозък стената зад него, не беше никаква фалшификация, беше си съвсем истински…

Верволф гледаше безмълвния телефонен апарат с все по-нарастващ ужас. В съзнанието му се въртяха имената на всички онези хора, които Клаус Винцер беше снабдил с фалшиви паспорти. Всички без изключение бяха търсени от правосъдието. Публикуването на досието ще доведе до такава вълна от процеси, че германският народ без съмнение ще се отърси от хроничната си апатия по отношение на укриващите се есесовци, а службите, които имат задачата да ги издирват, ще бъдат заредени с нова енергия… Тази перспектива беше наистина ужасна!

Но сега най-важната задача е да предпази Рошман, чието име също фигурираше в откраднатото досие. Вече три пъти беше набирал номера на луксозния апартамент в предградията на Франкфурт, също толкова — и номера на къщата в планината. Във Франкфурт никой не отговаряше, а в планината непрекъснато му даваше „заето“. Накрая позвъни в местната централа и оттам му казаха, че линията вероятно е прекъсната.

Набра номера на хотел „Хохенцолерн“ в Оснабрюк и успя да хване Макензен малко преди да излезе. Обясни му с няколко думи катастрофалното развитие на събитията и му описа къде се намира вилата на Рошман.

— Явно твоята бомба не се е задействала — язвително каза той. — Затова скачай в колата и бързай. Като стигнеш, скрий някъде колата си и стой неотлъчно до него. Той има и един телохранител, казва се Оскар. Ако Милер отиде в полицията с това, което притежава, с всички нас е свършено. Но ако отиде при Рошман, трябва да го хванете жив и да го принудите да говори. Преди да се прости с живота, ние трябва да разберем какво е направил с проклетото досие!

Макензен хвърли поглед върху разстланата пред него пътна карта и започна да пресмята разстоянието.

— Ще бъда там точно в един часа по обяд — каза той.

На второто позвъняване вратата се отвори и от вътрешността на къщата лъхна приятно затоплен въздух. Човекът очевидно беше излязъл от кабинета си, тъй като Милер ясно виждаше от мястото си открехнатата врата.

Годините охолен живот бяха прибавили няколко килограма върху мършавата фигура на бившия есесовец. Лицето му беше зачервено от чистия планински въздух или от редовно пиене, а бакенбардите му бяха съвсем побелели. Приличаше на типичен буржоа на средна възраст, със средни доходи и средно добро здраве. Но макар и променено в детайли, лицето продължаваше да бъде онова лице, което Таубер беше описал толкова подробно. Очите му безстрастно огледаха фигурата на посетителя.

— Да?

Изминаха цели десет секунди, преди Милер да успее да проговори. От главата му излетя всичко, което предварително беше репетирал за тази дългоочаквана среща.

— Името ми е Милер — продума накрая той. — А вашето — Едуард Рошман.

Човекът насреща му очевидно притежаваше железни нерви, тъй като лицето му запази каменното си изражение. Само някакво мимолетно пламъче пробяга в погледа му, когато младежът спомена имената.

— Е, мисля, че прекалявате — спокойно отвърна той. — Никога не съм чувал името, с което ме нарекохте.

Умът на бившия есесовец бясно препускаше зад каменната фасада на лицето му. След войната на няколко пъти беше спасявал живота си именно благодарение на бързото мислене. Отлично знаеше кой е Милер, тъй като помнеше дума по дума разговора, проведен с Верволф преди няколко седмици. Първият му инстинкт беше да захлопне вратата под носа на младежа, но той направи усилие да го превъзмогне.

— Сам ли сте тук? — попита Милер.

— Да — отвърна Рошман с невинно изражение на лицето.

— Отиваме в кабинета ви! — нареди му Милер с равен глас.

Преценил, че трябва да задържи посетителя си до настъпването на подходящия момент, Рошман безмълвно се подчини.

Завъртя се на токовете си и тръгна да пресича входния вестибюл. Милер затръшна вратата и побърза да го настигне. Кабинетът се оказа удобно помещение с дебела тапицирана врата, която Милер внимателно затвори след себе си. В камината гореше хубав огън.

Стигнал до вратата на кабинета, Рошман се обърна с лице към Милер.

— Тук ли е съпругата ви? — попита го младежът.

Есесовецът поклати глава.

— Отиде на гости у роднини — каза той, разкривайки само част от истината. Снощи и се бяха обадили и тя замина с втората семейна кола. За зла съдба другата им кола беше останала в града за дребен ремонт. Жена му трябваше да се прибере тази вечер.

Това, което Рошман премълча, беше фактът, че огромният мъжага с бръсната глава, който го охраняваше, беше тръгнал само тридесет минути по-рано за селото да търси помощ за възстановяване на телефонната линия. Беше заминал с велосипеда си и единственото, което се въртеше в обърканото съзнание на Рошман, беше мисълта, че трябва да задържи по някакъв начин този младеж, докато Оскар се върне обратно…

Когато се обърна към младия репортер, видя, че онзи съвсем недвусмислено е насочил към корема му малък пистолет. Макар и изплашен до смърт, Рошман успя да си придаде разгневен вид.

— Как смеете да ме заплашвате с оръжие в собствения ми дом! — викна той.

— Ами повикайте полицията — кимна Милер по посока на телефона върху писалището.

Домакинът не помръдна.

— Видях, че още понакуцвате — отбеляза Милер. — Ортопедическата обувка помага, но все пак си личи. Липсват ви няколко пръста на крака — същите, които ви отрязаха в лагера Римини. Измръзнаха, докато бягахте през снеговете на Австрия, нали?

Очите на Рошман леко се присвиха, но той не каза нищо.

— Ако полицията дойде тук, вие ще бъдете разпознат, хер директор — продължи Милер. — Лицето ви не е много променено, на гърдите си имате рана от куршум, а под лявата ръка стои белегът на операцията, която сте си направили, за да премахнете татуировката с кръвната ви група… Задължителна за Вафен-СС, доколкото си спомням. Наистина ли искате да повикам полицията?

Рошман бавно изпусна събралия се в гърдите му въздух.

— Какво искате от мен, Милер?

— Седнете — нареди му репортерът. — Не, не зад бюрото. Тук, на стола, за да ви виждам. Поставете ръцете си на облегалките. Не ми давайте повод да натисна този спусък, защото ще го направя с истинско удоволствие, можете да ми повярвате!

Без да отделя очи от дулото на пистолета, Рошман бавно се отпусна на посочения стол. Милер се облегна на писалището, като не го изпускаше от очи.

— А сега трябва да си поговорим — каза той.

— За какво?

— За Рига. За онези осемдесет хиляди мъже, жени и деца, които ликвидирахте там.

След като се увери, че младежът няма намерение да използва оръжието си, Рошман бавно започна да си възвръща самообладанието. Лицето му отново придоби нормалния си цвят, а очите му се вдигнаха към лицето на младия мъж.

— Това е лъжа — каза той. — В Рига никога не са били убити толкова много хора.

— Значи са седемдесет хиляди? — попита го Милер. — Или може би шейсет? Наистина ли смятате, че най-важното нещо е да пресметнем точния брой на убитите от вас хора?

— Точно така, сам го казахте — пламенно отвърна Рошман. — Няма никакво значение бройката — нито тогава, нито сега! Вижте какво, младежо! Не зная причините, поради които сте се заели да ме преследвате, но мога да се досетя за тях. Някой ви е натъпкал главата със сантиментални глупости за военновременни престъпления и други подобни глупости. Това е. На колко сте години?

— Двайсет и девет.

— Значи сте ходили войник.

— Бях в един от първите следвоенни набори на Федералната република. Изкарах в униформа две пълни години.

— Е, тогава знаете какво представлява армията. Човек получава заповеди и ги изпълнява. Не задава въпроса дали тези заповеди са правилни, или не. Знаете това не по-зле от мен. През войната съм вършил само това и нищо друго — изпълнявал съм заповеди…

— Първо, вие никога не сте били войник — тихо продума Милер. — Били сте палач, масов убиец! Затова не се сравнявайте с войниците!

— Глупости! — възкликна Рошман с искрено огорчение. — Пълни глупости! Ние бяхме войници точно като всички останали. Изпълнявахме своите заповеди точно като другите. А вие, сегашните младежи, всичките сте еднакви! Не искате да разберете, че в онези години животът беше доста по-различен от сега.

— Ами защо не ми разкажете какъв точно е бил този живот?

Напрегнато приведен при последните си думи, Рошман видимо се успокои и уверен, че е успял да отстрани непосредствената опасност, спокойно се облегна назад.

— Какъв беше ли? — тихо повтори той. — Беше живот на хора, които са господари на света! Защото в ония години именно ние, германците, управлявахме света! Разбивахме за броени дни всяка армия, която дръзнеше да излезе насреща ни. Бяха ни мачкали в продължение на години, но ние им доказахме, че сме един велик народ. На всички! Днес вие не знаете какво чувство е гордостта да си германец! То е чувство, което разпалва огън в теб! Когато барабаните бият, а оркестърът свири марш, когато знамената се веят, а нацията е обединена като юмрук зад един човек — тогава ние бяхме в състояние да покорим света! Това именно е величието, млади приятелю! Величие, което вашето поколение не познава и никога няма да опознае… А ние, членовете на СС, бяхме елитът и все още сме. Естествено, сега ни преследват — първо Съюзниците, а после онези кресливи бабички в Бон. Искат да ни унищожат. Защо? Защото искат да унищожат величието на Германия, което олицетворявахме ние и само ние!

Не се умориха да плещят глупости за това, което е станало в няколко лагера. Глупости, които, ако притежаваше капка разум, светът отдавна трябваше да забрави. Надават вой само защото се бяхме заели да прочистим Европа от еврейската сган, която се беше впила като пиявица в тялото на Германия и ни дърпаше надолу в калта! Бяхме длъжни да сторим това, което сторихме, повярвайте ми! Аз бях само едно винтче в машината, която трябваше да възвеличи Германия и германската нация — една чиста и свята Германия, исторически предопределена да управлява света. Това бе нейно право, наше право, Милер, наше право и наша съдба! Но проклетите англичани и безкрайно тъпите американци решиха да си наврат мръсните носове и да развалят всичко! Каквото да ми говорите сега, младежо, ние двамата с вас си оставаме от една и съща страна на барикадата. Въпреки годините, които ни делят. Защото сме германци, защото сме представители на най-великата нация в света! Нима ще позволите това, което е станало с шепа нещастни евреи, да повлияе на оценката ви за близката история, за някогашното и бъдещото величие на Германия, за свещените идеали, които винаги са ни обединявали? Не виждате ли, бедни заблуден нещастнико, че двамата с вас сме едно и също, че сме със сродни души, че съдбата ни е еднаква?

Забравил за пистолета, есесовецът скочи на крака и развълнувано закрачи из стаята.

— Искате доказателства за нашето величие? Моля, вижте какво представлява Германия днес. Благодарение на обединените усилия на източните варвари и западните глупаци тази страна беше сравнена със земята през 1945 година. А днес? Бавно и сигурно Германия стъпва на краката си. Все още й липсва онази дисциплина, която само ние можем да й предложим, но с всяка година тя става все по-мощна както в икономическо, така и в политическо отношение. А скоро то ще се превърне във военно, тъй като лека-полека ще се отървем от опеката на победителите във войната. И тогава ще станем толкова могъщи, колкото винаги сме били. Трябва ни малко време, трябва ни нов лидер, но идеалите ни ще останат непроменени, славата също!

А знаете ли как ще постигнем всичко това? Ще ви кажа, млади човече, ще ви кажа… Чрез дисциплина и умело ръководство. Строга дисциплина — колкото по-строга, толкова по-добре. Прибавена, разбира се, към умелото, нашето ръководство, Милер. Това е най-ценното качество на германеца, след смелостта, разбира се. Отдавна сме доказали, че умеем да управляваме. Погледнете какво става наоколо. Погледнете този дом, това имение, фабриката ми там долу, в Рур, хилядите като нея. Погледнете десетките хиляди хора, които набират сила и мощ с всеки изминал ден, а общите им усилия превъртат колелото на историята към новото величие на Германия.

Кой според вас прави всичко това? Мислите ли, че това са хора, които си губят времето със съдбата на няколко нещастни юдеи? Мислите ли, че това правят страхливците, които преследват честните германски войници? Ние направихме всичко това, Милер! Ние — хората, които управлявахме света преди двайсет-трийсет години, върнахме просперитета на днешна Германия!

Той се обърна с гръб към прозореца и пламналият му поглед се закова върху лицето на Милер. Едновременно с това скрито огледа разстоянието, което го делеше от тежката желязна маша до камината. Младежът обаче не пропусна този факт.

— А днес вие, представител на новото поколение германци, идвате тук, пълен със съмнения, и насочвате пистолет в гърдите ми! — продължи разпалено есесовецът. — Защо вашите идеали не са свързани със съдбата на Германия, с вашата родина и вашия народ? Мислите ли, че наистина представлявате хората, които ме преследват? Мислите ли, че именно те изразяват днешните въжделения на германския народ?

— Не — поклати глава Милер.

— Ето, виждате ли? — усмихна се Рошман. — Ако извикате полицията да ме арестува, срещу мен може би ще бъде скалъпен някакъв процес. Казвам „може би“, защото след толкова години това съвсем не е сигурно. Повечето свидетели отдавна не са на този свят. Ето защо ви моля да си приберете пистолета и да се приберете у дома. А там вземете да прочетете истинската история на онова славно време, за миналото величие на Германия, за днешния й просперитет, дължащ се само на хора като мен — истински патриоти!

Милер изслуша цялата тази тирада с чувство на нарастващо отвращение, в което се промъкваше и леко учудване. Запита се дали този човек, който нервно крачеше по килима, искрено се опитва да го надъха с безсрамната нацистка идеология. Прииска му се да каже това, което мислеше за стотици познати и милиони непознати германци — все хора, които бяха безкрайно далеч от идеята да преследват славата с цената на милиони човешки съдби. Но думите не идваха на езика му. Това винаги ставаше във важни моменти и по тази причина той мълчеше.

Накрая вдигна поглед и тихо попита:

— Чували ли сте някога за човек на име Соломон Таубер?

— Кой?

— Соломон Таубер. Също германец, по-скоро германски евреин. Бил е в Рига от началото до края.

— Не го помня — сви рамене Рошман. — Толкова години изминаха… Какъв е бил той?

— Седнете! — остро му заповяда Милер. — И недейте да ставате повече!

Рошман сподави една нетърпелива гримаса и се върна в креслото. Почти убеден, че Милер няма да натисне спусъка, той вече мислеше как да го измами, за да може да избяга. Хич не му беше до някакъв си отдавна умрял и забравен евреин.

— Таубер умря на двайсет и втори ноември миналата година в Хамбург — продължи Милер. — Отрови се с газ. Слушате ли ме?

— Да, след като трябва…

— Той остави един дневник. В него е описал преживяванията си в Рига и на други места, описва това, което сте му сторили вие и другите като вас. Успял да оцелее, прибрал се в Хамбург и живял там цели осемнайсет години след войната. До решението за самоубийство стигнал, когато разбрал, че вие сте жив и никога няма да застанете пред съда. Аз притежавам неговия дневник. Именно от него започнах, за да стигна дотук, до деня, в който успях да ви открия под новата ви самоличност…

— Дневникът на някакъв мъртвец не може да бъде улика — изръмжа Рошман.

— За съда — може би, но не и за мен.

— И вие наистина стигнахте чак дотук само за да ми тикнете под носа драсканиците на някакъв си умрял евреин? — учуди се искрено Рошман.

— Не, разбира се — отвърна Милер. — Просто искам да прочетете една страница от него.

След тези думи младежът измъкна дневника, разтвори го на определената страница, подхвърли го в скута на Рошман и заповяда:

— Вземете и четете на глас!

Рошман приглади с длан хартията и се подчини. На нея се описваше епизодът, в който Таубер разказва за убийството на онзи офицер от Вермахта, който притежавал Рицарския кръст за храброст с дъбови листа.

Рошман стигна до края на пасажа и вдигна глава.

— Е, и какво? — учудено попита той. — Освен че отказа да изпълни заповедта ми, този човек ме нападна. Аз имах пълномощия да поема командването на този кораб, тъй като ми бе заповядано да превозя лагерниците с него.

Милер подхвърли в скута му снимката, която пазеше във вътрешния си джоб.

— Този ли е човекът, когото застреляхте?

Рошман и хвърли бегъл поглед и сви рамене.

— Откъде да знам? Двайсет години минаха оттогава…

Ударникът на пистолета остро изщрака в настъпилата тишина.

— Това ли беше човекът? — вдигна оръжието Милер.

Рошман отново сведе очи към фотографията.

— Добре де, той е — процеди през зъби той. — И какво от това?

— Този човек е моят баща — тихо отвърна Милер.

Кръвта бързо се отдръпна от лицето на Рошман. Сякаш под него имаше кранче и някой го беше завъртял. Устата му зяпна, а очите му се стрелнаха към дулото на оръжието, което една нетрепваща ръка държеше само на метър от него.

— Велики Боже! — прошепна той. — Значи не сте тук заради някакви си евреи!

— Не — призна Милер. — Мъчно ми е за тях, но не чак толкова много…

— Но откъде знаете, че това е баща ви? — направи последен опит за отвличане на вниманието Рошман. — Аз не знаех името му, евреинът, писал дневника — също. Как го разбрахте?

— Двайсет години знаех само това, което пишеше в официалното съобщение за смъртта на баща ми — отвърна Милер. — Загинал в Остланд на единайсети октомври 1944 година. После прочетох дневника и просто съпоставих фактите — дата, ден, година, област, чин… Също като баща ми убитият е имал най-високо отличие за проявена смелост — Рицарски кръст с дъбови листа. Няма кой знае колко носители на този орден, особено пък обикновени армейски капитани… Едно на милион е вероятността двама офицери с един и същи чин и едни и същи ордени да умрат в един и същи район и в един и същи ден…

Рошман разбра, че насреща му е човек, когото едва ли ще успее да залъже с оправдания и общи приказки. Очите му като хипнотизирани следяха дулото на пистолета.

— Значи ще ме убиеш! — дрезгаво каза той. — Не го прави, Милер! Не го прави хладнокръвно! Моля те, не искам да умирам…

— Искам да чуеш какво ще ти кажа, гадно лайно такова! — наведе се към него Милер. — Досега аз слушах перверзните ти бълнувания, макар да ми се повръщаше от тях! Сега ти ще ме слушаш, а аз съм този, който ще реши дали да пукнеш тук, веднага, или да гниеш в някоя килия до края на дните си!

Ти имаше безграничната наглост да заявиш, че истинските патриоти на Германия са хората като теб. Но аз ще ти кажа какво сте вие — вие сте най-отвратителната тиня, която някога е изплувала от клоаката на този народ, при това докопвайки се до властта. И за дванайсет години успяхте да овоните страната ни така, както никога преди.

Това, което направихте през тези години, отврати цялото цивилизовано човечество, а хората от моето поколение няма да могат да изтрият срама от челата си за цял живот! Вие се изплюхте върху лицето на Германия. Мръсниците като теб използваха страната и народа, докато могат, а след това изчезнаха. Сравнихте ни със земята така, както никой нашественик не го е правил. Нямам предвид бомбардировките на противниците ви.

Вие дори не бяхте смели, а напротив — бяхте най-отвратителните страхливци, родили се някога на тази земя. В името на собственото си благоденствие и маниакалната си жажда за власт ликвидирахте милиони невинни хора. А после се измъкнахте и оставихте нас да носим срама. Бесехте и разстрелвахте германските войници само и само да ви бъде осигурено времето, необходимо ви да избягате от настъпващите руснаци. А след като отървахте кожите, канчето с нечистотии трябваше да бъде изхвърлено от такива като мен.

Дори да е възможно да се забрави всичко, което направихте на евреите и останалите си противници, прошка за това, че побягнахте като страхливи псета, никога не може да има. Говориш за патриотизъм, но дори не знаеш значението на тази дума. А да наричаш свои другари войниците и офицерите, които честно са се били на фронта, е наистина връх на цинизма!

Като един от младото поколение, което искрено презираш, искам да ти кажа и още нещо — просперитетът на Германия днес няма нищо общо с теб и такива като теб. Той е дело на милиони честни хора, които упорито се трудят и никого не са убивали. А ако можем завинаги да се очистим от убийци като теб, успели да се смесят с честните хора, ние с удоволствие бихме се отказали от своя сегашен просперитет! Доволен съм, че скоро поне ти ще се махнеш от това общество!

— Ще ме убиеш! — проплака отчаяно Рошман.

— Май няма да го направя — отвърна Милер, посягайки към телефона зад себе си, без да отделя поглед от есесовеца. Дясната му ръка продължаваше да стиска пистолета, а с лявата свали слушалката от вилката и набра някакъв номер. — Ще те прехвърля на един човек от Лудвигсбург, който умира от желание да си поговори с теб!

Притисна слушалката до ухото си и зачака. Но тя мълчеше. Постави я обратно на вилката, после я вдигна отново и изчака да чуе сигнала за свободно. Но такъв сигнал нямаше.

— Ти ли го прекъсна? — кресна той и стисна ръкохватката на пистолета.

Рошман мълчаливо поклати глава.

— Ако си прекъснал телефона, ще те надупча на място!

— Не съм — проплака Рошман. — Тази сутрин изобщо не съм се приближавал до него… Честна дума!

Милер си спомни за падналото край алеята дърво. До него май имаше и един съборен телеграфен стълб. Изруга на глас, а Рошман пусна една бледа усмивка.

— Сигурно са се скъсали жиците — каза той. — Ще се наложи да телефонираш от селото… Какво ще правиш сега?

— Просто ще ти вкарам малко олово в мозъка, ако не вършиш това, което ти заповядам! — остро отвърна Милер, след това измъкна от джоба си белезниците, които беше запазил за китките на евентуалния телохранител. Подхвърли ги в скута на Рошман, вдигна пистолета и заповяда: — Ставай и отивай при камината!

— Какво ще правиш?

— Ще те вържа за решетката, а после ще отскоча до селото да телефонирам — обясни му младежът.

После се приближи да огледа желязната решетка, обграждаща широкия отвор на отоплителното приспособление. Рошман пусна белезниците в краката си, наведе се уж да ги вземе и почти успя да изненада Милер, когато вместо тях грабна тежката маша от ковано желязо и замахна с всичка сила към коленете му. Репортерът отскочи навреме и желязната тояга изсвистя на милиметри от него. Рошман изгуби равновесие и политна напред. Милер отстъпи една крачка и го тресна в тила с дръжката на пистолета.

— Опитай още веднъж, и си мъртвец! — изръмжа той.

С разкривено от болка лице Рошман бавно се надигаше.

— Виждаш ли онзи орнамент над главата си, дето прилича на лоза?

Рошман кимна.

— Слагаш едната гривна на дясната си китка, а другата заключваш на дебелото желязо отгоре!

Милер изчака да бъде изпълнена заповедта му, после пристъпи към камината и изрита настрана всички метални предмети. Ръгна дулото в гърба на Рошман и набързо го обискира. След това премести далеч от пленника си всички по-тежки вещи, с които би могъл да счупи прозореца.

Изпълнил задачата да съобщи за прекъснатата телефонна линия, здравенякът на име Оскар усилено въртеше педалите по посока на вилата. Видял ягуара, той спря и изненадано се вторачи в него. От господаря си знаеше, че днес не очакват гости. Опря велосипеда на стената и тихо влезе. Иззад тапицираната врата на кабинета не долиташе нито звук и той нерешително се спря във входния вестибюл. Но това беше добре, тъй като и намиращите се оттатък вратата хора нямаше да го чуят.

Милер хвърли един последен поглед наоколо и остана доволен.

— Между другото, дори да ме беше ударил, пак нямаше да спечелиш — подхвърли той на Рошман, който мрачно го наблюдаваше. — Сега е почти единайсет часът — часът, в който съучастникът ми трябва да изпрати на съответните служби препоръчано писмо с всички доказателства по твоя случай, ако до този момент не се върна или не го предупредя по телефона. Всъщност той ще чака до дванайсет, затова се налага да сляза в селото и да му се обадя. След двайсет минути ще се върна. За толкова време няма да можеш да се освободиш, дори да разполагаш с ножовка. А половин час след мен ще пристигне и полицията.

У Рошман отново се събуди надеждата. Ако Оскар се върне, той трябва да залови Милер жив и да го принуди да се обади някъде от селото, за да спре изпращането на документите. Стенният часовник над камината показваше 10 часа и 40 минути.

Милер отвори вратата на кабинета и направи крачка към хола. Очите му се спряха върху един дебел пуловер с висока яка, нахлузен на тялото на едър мъжага, стърчащ с цяла глава над него.

Видял Оскар, Рошман неистово изрева:

— Дръж го!

Милер се дръпна назад и бръкна да извади пистолета от джоба си. Но действията му бяха недостатъчно бързи. Огромната лапа на Оскар се стрелна напред и пистолетът изхвръкна от пръстите на младежа. Погрешно доловил нареждането на шефа си, Оскар стовари десния си пестник върху брадичката на Милер. Ударът беше с такава сила, че краката му се отлепиха от пода и цялата му осемдесеткилограмова маса политна във въздуха. Прелетял над махагоновата масичка, репортерът се тресна в библиотеката. Потръпвайки като парцалена кукла, тялото му се сгърчи на една страна и застина.

За няколко секунди настъпи мъртва тишина. Оскар опулено гледаше окования си в белезници шеф, а Рошман се беше втренчил в неподвижното тяло на Милер. Струйка кръв се проточи от главата на младежа и закапа по дебелия килим.

— Глупак такъв! — кресна Рошман, след като сетивата му успяха да обхванат мащаба на това, което се беше разиграло в последните няколко секунди. — Ела тук!

Оскар пристъпи с нерешителен вид. Огромната му фигура тромаво се изпъна в очакване на заповеди. Мислите на Рошман бясно препускаха.

— Опитай се да ме освободиш от тези белезници! — нареди той. — Използвай машата и напъвай решетката!

Но камината беше строена във време, в което майсторите строяха за векове напред. Резултатът от напъните на Оскар беше плачевен — една прегъната на две маша и няколко отчупени листа от ковано желязо.

— Домъкни тук онзи тип! — нареди Рошман.

Гигантът се подчини и Рошман се наведе да опипа пулса на безжизненото тяло.

— Още е жив — заключи той, след като повдигна и клепача му. — Но ако до един час не дойде лекар, той ще изпадне в кома и с него е свършено… Я ми донеси молив и хартия!

Надраска с лявата си ръка два телефонни номера, а Оскар отиде да търси ножовка в сандъчето с инструменти, което стоеше под стълбището. Рошман го изчака да се върне и му подаде листчето.

— Отиваш в селото по най-бързия начин! — заповяда му той. — Набираш този номер в Нюрнберг и описваш най-подробно всичко, което стана тук. После набираш другия номер и казваш на доктора да тръгва насам незабавно. Разбра ли? Кажи му, че случаят е спешен. Хайде, действай!

Оскар изтича навън, а Рошман нервно си погледна часовника. Беше единадесет без десет. Ако гигантът стигнеше за десет минути до селото, може би ще успее да доведе доктора до единадесет и четвърт. Дано свестят Милер навреме, за да спре съучастника си. Трябваше да успеят дори ако се наложеше лекарят да работи под дулото на пистолета! Рошман въздъхна и се зае да реже белезниците с парчето ножовка.

Оскар понечи да възседне велосипеда си, но изведнъж спря и погледна към паркирания наблизо ягуар. Приближи се и видя, че контактният ключ си е на мястото. Той пусна колелото в снега, скочи в колата и го завъртя. Нали господарят му беше казал да побърза? Рязко отпусна съединителя и мощната кола подскочи напред, а колелата и изхвърлиха фонтан от кал и дребни камъчета.

Премина на трета и се понесе по хлъзгавата алея с най-високата възможна скорост. Но едно от предните колела се натъкна на покрития със сняг телеграфен стълб, подаващ се върху крайче от алеята.

Оглушителната експлозия принуди Рошман да прекъсне работата с ножовката. Протегнал врат към широките френски прозорци, той видя гъстия облак над боровете и разбра, че колата на Милер е експлодирала. Сега си спомни какво му бяха обещали камерадите — за Милер ще се погрижат на всяка цена. И ето го резултата от тези „грижи“ — Милер лежи в безсъзнание на половин метър от него, телохранителят му е мъртъв, а времето неумолимо тече… Опря глава на хладния метал и отчаяно затвори очи.

— Всичко е свършено — тихо прошепна той.

Няколко минути по-късно той се овладя и продължи да работи с ножовката. Измина повече от час, преди специалната стомана на военните белезници да отстъпи пред изтънелите зъби на инструмента. Точно когато се освободи от решетката с гривна върху дясната си ръка, часовникът над камината удари дванадесет.

Ако имаше малко време, той положително би се спрял да изрита проснатото върху килима безжизнено тяло, но времето му беше скъпоценно. Отвори стенния сейф и извади от него новичък паспорт и няколко пачки едри банкноти. Двадесет минути по-късно, натикал само най-необходимото в една пътна чанта, Рошман въртеше педалите надолу към селото. Намали само когато му се наложи да заобиколи обгорялото желязо на ягуара и проснатото по очи в снега тяло, което още димеше…

В селото повика такси и нареди на шофьора да го откара на международното летище във Франкфурт. Когато стигнаха до модерната сграда от бетон и стъкло, той забързано се насочи към информацията.

— Кога излита първият самолет за Аржентина, моля? — попита есесовецът. — Ще се радвам, ако е в рамките на един час, защото страшно бързам…

18.

В един часа и десет минути сивият мерцедес на Макензен свърна през разтворения портал и пое по насипаната с чакъл пътека. По средата на пътя откри, че алеята е блокирана.

Очевидно взривен отвътре, ягуарът продължаваше да стои на четирите си колела. Отпред и отзад той все пак приличаше на кола, тъй като здравите стоманени греди на шасито бяха удържали на взривната вълна. Но в замяна на това централната му част, особено шофьорското място, липсваше напълно. Отломки от него бяха пръснати на десетки метри наоколо.

Макензен огледа обгорелия скелет с мрачна усмивка, след това бавно пристъпи към парцаливия вързоп обгорели дрехи, в който все още имаше някакви човешки остатъци. Но размерите на трупа привлякоха вниманието му и той бавно се наведе над него. След миг се изправи и затича с лека крачка нагоре към вилата.

Пренебрегвайки звънеца, той внимателно натисна бравата. Не беше заключено. Изправен във вестибюла, ловецът на хора остана неподвижен в продължение на няколко минути. Приличаше на плашливо животно пред водоем, търсещо опасност във въздуха. Но в къщата цареше абсолютна тишина. Макензен бръкна под мишницата си и измъкна един автоматичен люгер с дълга цев. Вдигна предпазителя и внимателно открехна вратата към вътрешността на къщата.

Първото помещение се оказа безлюдна трапезария, в дъното на която имаше тапицирана врата. Тя беше полуоткрехната и той веднага видя проснатото върху килима тяло. Не отиде при него обаче, преди да е огледал цялото помещение. Познаваше поне двама души, които бяха заплатили с живота си за уловки от този вид. Преди да бутне вратата, залепи око на цепката в задната й част. Уверил се, че никой не се крие зад нея, спокойно влезе в кабинета.

Милер беше проснат по гръб, с извърната на една страна глава. В продължение на няколко секунди Макензен не сваляше поглед от тебеширенобялото му лице, после се наведе да провери дишането му. Локвичката кръв под главата на младежа му даде приблизителна представа за разигралите се събития.

През следващите десет минути огледа къщата. Не пропусна да забележи както зеещите чекмеджета в спалнята на собственика, така и липсващите от банята бръснарски принадлежности. Върна се в кабинета, хвърли бегъл поглед към празния сейф и вдигна телефонната слушалка.

След няколко секунди изруга и я постави обратно върху вилката. Сандъчето с инструментите откри лесно, тъй като вратичката на шкафа под стълбите беше останала отворена. Взе това, което му трябваше, и излезе през френските прозорци на кабинета, хвърляйки пътьом поглед върху все така безжизненото тяло на Милер.

Изгуби почти час, преди да открие мястото, на което беше прекъснат телефонният кабел. Доволен от сръчността си, той прибра инструментите и се върна в къщата. Чул сигнала за свободно, той започна да набира номера на шефа си в Нюрнберг…

Очакваше, че Верволф изгаря от нетърпение да разбере какво е станало, но онзи каза само едно вяло и уморено „да“, когато вдигна слушалката. Като добър войник Макензен сбито докладва за всичко, което беше открил: разкъсаната от експлозията кола, трупа на телохранителя, гривната от белезници на решетката, изтъпената ножовка върху килима и проснатия до нея Милер.

— Не е взел много неща със себе си, шефе — приключи той. — Малко дрехи и вероятно пари, тъй като касата му в стената е отворена. Аз бих могъл да разчистя всичко и той да се върне…

— Няма да се върне — отвърна Верволф. — Току-що разговарях с него. След десет минути отлита за Мадрид, а оттам още тази вечер ще хване връзката за Буенос Айрес…

— Но защо? — учуди се Макензен. — Аз ще накарам Милер да каже къде е скрил документите. Сред останките на колата няма и следа от куфарче, тук също го няма… На пода се въргаля някаква тетрадка, която мяза на нещо като дневник… Няма начин и останалите неща да са далеч…

— Напротив, безкрайно далеч са — отвърна Верволф. — Намират се в някоя от хилядите пощенски кутии на Федералната република.

После уморено му разказа какво е задигнал Милер от къщата на фалшификатора, прибавяйки към разказа си и наученото от Рошман.

— Утре сутринта или най-късно във вторник властите ще разполагат с тези документи — приключи шефът на ОДЕССА. — От същия момент нататък хората в досието ще разполагат с броени часове, за да изчезнат. Цяла сутрин въртя телефона и се опитвам да предупредя когото мога. Всички трябва да напуснат страната в срок от двайсет и четири часа, също като собственика на къщата, в която се намираш…

— А ние какво ще правим? — попита Макензен.

— Ти се покрий някъде — отвърна шефът. — Името ти не е в това досие. Но моето е вътре, затова ще трябва да замина. Иди си у дома и чакай да те потърси заместникът ми. Всичко останало е приключено. Вулкан избяга и няма да се върне. С това се слага край на цялата операция. Поне докато не намерим човек, който да продължи работата…

— Какъв Вулкан, каква работа?

— Нищо не ми пречи да ти кажа… Вулкан беше псевдонимът на Рошман — същия онзи човек, когото ти трябваше да пазиш от Милер…

С няколко изречения Верволф разказа на убиеца какво е било значението на Рошман, каква операция е ръководил и защо без него всичко се проваля. Когато свърши, Макензен тихо подсвирна и хвърли поглед към безжизненото тяло върху килима.

— Значи това хлапе прецака цялата работа, а? — процеди през зъби той.

Изглежда, Верволф започваше да се овладява, тъй като в гласа му се появи нещо от предишния авторитет.

— Трябва да разчистиш бъркотията там, камерад — нареди му той. — Помниш ли групата за разчистване, с която работеше някога?

— Да, зная къде мога да я открия. Не е далеч оттук.

— Открий ги и ги извикай там. Накарай ги да заличат всички следи. Съпругата на нашия човек ще се върне тази вечер и не трябва да разбере нищо. Ясно?

— Ще бъде изпълнено — стегнато отговори Макензен.

— После изчезвай и се спотайвай. О, и още нещо… Преди да си тръгнеш, виж сметката на онова копеле Милер! И помен да не остане от него!

Макензен отново изви очи към тялото на безчувствения репортер.

— Това ще е удоволствие за мен! — изръмжа той.

— Тогава сбогом и успех!

Връзката прекъсна. Макензен извади тефтерче и набра номера, който беше записан в него. Представи се на човека отсреща и му припомни за услугите, вършени някога от членовете на Братството. Каза му къде да дойде и какво ще открие.

— Колата и трупът могат да потънат в някоя крайпътна пропаст. После я залейте с толкова бензин, колкото е необходимо за един хубав огън. Трупът трябва да остане неидентифициран. Пребъркайте джобовете и вземете всичко, включително ръчния часовник.

— Ясно — отвърна насрещният глас. — Ще докарам влекач с лебедка.

— Още нещо. В кабинета на къщата ще откриете още един труп с локва кръв под главата. Отървете се и от него, но отделно от колата. Няма да е зле, ако потъне в някое дълбоко и студено езеро. Накичен със съответните тежести, разбира се. Ясно ли е всичко?

— Няма проблеми. Ще пристигнем в пет и до седем ще сме приключили. Не обичам да возя подобна стока на дневна светлина…

— Отлично — каза Макензен. — Аз няма да ви чакам. Но ще намерите всичко така, както го описах.

Той затвори телефона, стана от писалището и пристъпи към Милер. Извади „Люгер“-а и механично провери затвора, макар да знаеше, че е зареден.

— Мръсно малко лайно! — просъска той и насочи цевта към челото на младежа.

Живял години наред като преследвано животно, оцелявал там, където и врагове, и приятели бяха свършвали на масата за аутопсии, Макензен бе придобил чувствителността на леопард. Не видя сянката, която хвърли върху килима изправилата се до френския прозорец фигура, а просто я усети. Извъртя се светкавично с готов за стрелба пистолет. Но човекът срещу него не беше въоръжен.

— Кой си ти, по дяволите? — излая убиецът, без да отмества дулото от гърдите на пришелеца.

Човекът до прозореца беше облечен в черно кожено яке и панталони на мотоциклетист. Към корема си притискаше каска, а очите му бързо пробягаха по проснатото на пода тяло и пистолета в ръката на Макензен.

— Извикаха ме — простичко отвърна той.

— Кой те извика?

— Вулкан — отвърна човекът. — Моят камерад Едуард Рошман.

Макензен изръмжа и свали оръжието.

— Няма го, замина — каза той.

— Замина ли?

— Подгониха го и отлетя за Южна Америка. Цялата операция се прекратява. И всичко заради ей това мръсно репортерче! — Дулото на пистолета отново се извъртя към Милер.

— Готвиш се да го очистиш ли? — полюбопитства новият гост.

— Разбира се. Той провали операцията, той разкри Рошман и прати документите в полицията заедно с още куп улики! Ако те има вътре в това досие, ще направиш най-добре, ако веднага изчезнеш!

— Кое досие?

— Досието ОДЕССА.

— Няма ме вътре — отвърна човекът.

— Мен също — изръмжа Макензен. — Но Верволф е вътре, а той заповяда да очистим това леке, преди да сме изчезнали.

— Верволф ли?

Дълбоко в душата на Макензен звънна едно тревожно звънче. Току-що разбра, че никой в Германия освен Верволф и него самия не е бил в течение на операция „Вулкан“. Останалите бяха в Южна Америка — там, откъдето се предполагаше, че е пристигнал и този човек тук. Но той задължително би трябвало да знае кой е Верволф. Очите на убиеца леко се присвиха и той попита:

— Ти от Буенос Айрес ли си?

— Не.

— Откъде си тогава?

— От Ерусалим.

Макензен осмисли отговора точно за половин секунда и вдигна готовия за стрелба Люгер. Но понякога половин секунда е страшно дълго време… Съвсем достатъчно, за да умреш…

Еластичният пълнеж на мотоциклетната каска се разхвърча на всички страни от изстрела на скрития в нея Валтер. Фибростъклото почти не намали скоростта на 9-милиметровия куршум, който улучи гърдите на Макензен със силата на конски ритник. Каската падна на земята и под нея за миг се мярна дясната ръка на агента, обвила се в синкавия дим на втория изстрел.

Макензен беше едър и силен мъж. Въпреки куршума в гърдите си той несъмнено би успял да натисне спусъка на своя „Люгер“. Но второто свистящо късче олово на израелеца проникна в главата на убиеца само на пръст от дясната му вежда и с това попречи на точния му прицел. Освен това го и уби.

Милер дойде в съзнание едва в понеделник следобед. Оказа се, че лежи в една стая на Франкфуртската общинска болница. В продължение на половин час лежеше, без да помръдва, после бавно усети, че в бинтованата му глава са намерили убежище двойка мощни артилерийски оръдия. Видя звънеца до леглото и го натисна. Появилата се след миг сестра му каза да мълчи и да не мърда, тъй като има тежка контузия.

Той се подчини и бавно започна да си припомня събитията от предишния ден, рязко прекъснати някъде към средата на сутринта. След това вече нямаше нищо. Задряма. Когато се събуди, навън беше тъмно, а до леглото седеше един човек и му се усмихваше.

— Кой сте вие? — попита го Милер. — Не ви познавам.

— Аз пък ви познавам — отговори човекът.

— Май някъде съм ви виждал — напъна паметта си младежът. — Не бяхте ли вие този, който дойде в къщата на Остер заедно с Леон и Моти?

— Точно така. Какво друго си спомняте?

— Почти всичко. Нещата започват да се подреждат в главата ми.

— Рошман?

— Да, разговарях с него, после тръгнах за полицията.

— Рошман го няма. Избяга в Южна Америка и всичко свърши. Окончателно и безвъзвратно, разбирате ли?

— Не съвсем — бавно поклати глава Милер. — Разполагам със страхотен материал и възнамерявам да го публикувам.

Усмивката на госта изчезна и той рязко се наведе напред.

— Вижте какво, Милер! — строго каза той. — Вие сте един наивен аматьор и имате късмет, че останахте жив. Нищо няма да пишете! Още повече, че няма за какво. Дневникът на Таубер е в мои ръце и заминава с мен още днес. Мястото му е в родината. В джоба ви имаше снимка на някакъв капитан. Това баща ви ли е?

Милер кимна.

— Значи затова се забъркахте в цялата история?

— Да.

— Донякъде съжалявам за това, което се е случило на баща ви… — промълви агентът. — Не съм мислил, че мога да кажа такова нещо на един германец. А сега да поговорим за досието. Какво имаше вътре?

Милер му разказа.

— Но защо, по дяволите, не го предадохте на нас? Вие наистина сте неблагодарен тип! Толкова усилия положихме да ви внедрим в ОДЕССА, а вие предавате на вашите власти намереното! Тази информация щеше да ни бъде от огромна полза!

— Все на някого трябваше да я изпратя посредством Зиги, нали? А това означаваше да я изпратя по пощата. А вие, понеже сте страшно умни, въобще не си направихте труда да ми дадете адреса на Леон!

— Така е — кимна Йозеф. — Но и в двата случая не разполагате със сензационния материал, за който говорите. Нямате доказателства, тъй като и досието, и дневникът са изчезнали. Остава само вашата дума. Ако настоявате да говорите въпреки това, ще ви повярват единствено хората от ОДЕССА, а те едва ли ще се поколебаят да ви затворят устата. Ако си спомняте, те пипат доста грубичко…

Милер се замисли за момент.

— Какво стана с колата ми? — попита той.

— О, забравих да ви кажа за нея…

Йозеф му описа начина, по който се беше възпламенила поставената в ягуара бомба.

— Вече ви казах, че не си поплюват. Откриха колата ви в една пропаст, напълно изгоряла. В нея имаше и един неидентифициран труп, но той не е вашият. Ето каква ще бъде легендата ви — спрял ви е някакъв стопаджия, праснал ви е по главата и е изчезнал с колата. В болницата ще потвърдят, че ви е докарал случаен мотоциклетист, който ви е забелязал да лежите край пътя и е повикал линейка. Няма да ме познаят, защото носех каска и предпазни очила. Това е официалната версия и тя ще остане такава, каквато е. За по-сигурно преди два часа се свързах с Германската агенция по печата и й разказах това, което казвам на вас — станали сте жертва на нападение, а извършителят катастрофира и загива на място.

Йозеф се изправи и се приготви да тръгва.

— Дяволски късметлия сте — добави той. — Макар че още не съзнавате това. Едва вчера по обяд получих съобщението на приятелката ви, която вероятно е следвала вашите инструкции. Карах като луд, за да успея да измина за два часа и половина разстоянието между Мюнхен и онази къща в планината. Заварих ви в безсъзнание тъкмо когато един от онези типове се готвеше да ви види сметката. Все пак успях да го спра навреме…

Той се извърна и постави ръка върху бравата.

— Мога да ви дам само един съвет — вземете застраховката от колата си, купете си фолксваген, оженете се за Зиги, направете й куп деца и си гледайте репортерството. Но повече никога не се бъркайте в работата на професионалистите!

Половин час след като израелецът си отиде, в стаята влезе една от сестрите.

— Вдигнете телефона, търсят ви — каза тя.

Беше Зиги, която плачеше и се смееше в слушалката като побъркана. Някой току-що беше позвънил да й каже, че Петер лежи в общинската болница на Франкфурт.

— Тръгвам веднага! — викна тя и линията прекъсна.

След секунда апаратът отново иззвъня.

— Милер? На телефона Хофман. По телекса на агенцията тече новината за вас. Май са ви треснали по главата, а? Как се чувствате?

— Добре съм, хер Хофман — отвърна младежът.

— Отлично. И докога мислите да останете в болницата?

— Още няколко дни. Защо?

— Разполагам с едни материали, които са точно във вашето амплоа. Цял куп таткови дъщерички се трупат в един скиорски център, където на поразия ги оправят ония хубавци — инструкторите по ски. Една баварска клиника пък се е специализирала да им прави абортите — срещу тлъста сумичка и пълно мълчание. А сега най-интересното — по всичко личи, че онези хубавци, скиорите, вървят на процент в клиниката — според бройката на клиентките, които изпращат там! Страшна историйка, нали? Вече имам заглавието: „Секс сред снеговете, оргии в Оберланд“. Кога, можете да започнете?

— Следващата седмица — отвърна Милер след кратко замисляне.

— Чудесно. А какво стана с лова на нацисти? Хванахте ли човека, ще излезе ли материал?

— Не, хер Хофман — бавно отвърна Милер. — Материал няма да има.

— И аз така мислех. Оправяйте се бързо, ще се видим в Хамбург.

Във вторник вечерта самолетът, летящ по маршрут Франкфурт — Лондон — Тел Авив, кацна меко на летище Лод. Двама мъже с черна лимузина очакваха Йозеф. Откараха го направо в Главната квартира, където полковникът, подписал телеграмата с името „Корморан“, очакваше неговия доклад. Разговорът между двамата, записван от специален стенограф, се проточи до два часа през нощта. Когато свършиха, полковникът се облегна назад и предложи цигара на своя събеседник.

— Добра работа сте свършили — усмихна се той. — Претърсихме фабриката, а след това изпратихме един анонимен сигнал на германските власти. Научноизследователската лаборатория ще бъде закрита — дори германците да започнат да се потриват, ние ще се погрижим за това. Но те едва ли ще постъпят така. А учените там изобщо не са знаели за кого работят. Възнамеряваме да влезем в контакт с всеки един поотделно и предполагаме, че повечето ще приемат да унищожат научната си документация. Защото добре съзнават, че ако тази история се разчуе, несъмнено ще бъдат осъдени от цялата общественост в страната. Сигурно ще предпочетат да си намерят друга работа в промишлеността и да си държат устата затворена. По същия начин ще постъпи както Бон, така и ние. А Милер?

— И той ще направи същото. Какво става с ракетите в Хелуан?

Полковникът изкара дима от устата си и погледна към звездното небе отвъд прозореца.

— Едва ли ще полетят някога. Насър искаше да бъде готов най-късно до лятото на 1967-а, но след като фабриката на Вулкан прекрати своята дейност, той едва ли ще успее да организира ново производство на теленасочващи системи преди този срок.

— Значи опасността е отминала — заключи агентът.

Полковникът се усмихна.

— Опасността никога няма да премине — отвърна той. — Тя само ще променя своята форма. Дори тази конкретна заплаха да е отминала, голямата опасност продължава да съществува. Ще говорим за нейната степен едва след като победим в предстоящата война. Но както и да е… Вие сигурно сте уморен. Можете да си вървите у дома.

След тези думи офицерът издърпа едно чекмедже на бюрото си и извади запечатан найлонов плик с лични вещи. Агентът постави на масата фалшивия си германски паспорт, парите, портфейла и ключовете, след което отиде да се преоблече в съседното помещение. Германските дрехи така и си останаха на пода. Полковникът се изправи на вратата, огледа го с одобрение и му подаде ръка.

— Добре дошли у дома, майор Ури Бен Шаул.

Агентът се чувствуваше далеч по-добре в собствената си кожа. Взе такси и се отправи към апартамента си в едно от телавивските предградия. Бръкна в плика с личните си вещи, извади ключ и си отвори.

В мрака на спалнята тялото на съпругата му Ривка едва се очертаваше под тънкото одеяло. Агентът отвори вратата на съседната стая и хвърли поглед на двете момчета, които дълбоко спяха — шестгодишния Шломо и двегодишния Дов.

Страшно му се искаше да се пъхне под завивките до жена си и няколко дни да не излиза оттам. Но трябваше да свърши още една работа. Постави куфара си на пода и започна да се съблича. Събу дори чорапите си, след което отвори гардероба и взе комплект ново бельо. Ривка спеше непробудно.

От скрина извади униформените си панталони — чисти и изгладени както винаги. Върху тях нахлузи блестящи ботуши от телешки бокс, после отвори другото отделение на стенния гардероб и огледа висящите там униформени ризи и вратовръзки, подредени и идеално изгладени. Избра един комплект, а върху него облече бойната си куртка, на която личаха отличителните знаци на офицер от десантните части и лентичките за пет бойни ордена, получени за участието в Синайската битка и няколко дръзки набега оттатък границата.

Внимателно положи червената барета върху главата си, после събра няколко вещи и ги натъпка в малък сак. Вече се развиделяваше, когато излезе от блока и се насочи към малката кола, паркирана там, където я беше оставил преди повече от месец.

Напусна Тел Авив и пое на изток към Ерусалим. Изпита истинско блаженство от спокойното и чисто утро. Макар че беше все още двадесет и шести февруари, въздухът бе вече топъл и подсказваше за близостта на една чудесна пролет. Въпреки че хиляди пъти беше посрещал изгрева на слънцето в пустинята, той не преставаше да изпитва наслада от хладната му красота, при все че в настъпващия след него горещ ден често се сблъскваше единствено с насилие и смърт. За него това си оставаше най-прекрасната част от денонощието.

Пътят се виеше през плодородна равнина, а след нея изкачваше отрупаните с овощни градини хълмове на Юдея. На върха на един от тях селцето Рамлех бавно се пробуждаше. В онези години пътникът трябваше да се отклонява на около пет километра на юг, тъй като непосредствено зад селцето бяха разположени предните постове на йорданската армия. Вляво от колата се виждаха огньовете, върху които войниците от Арабския легион приготвяха закуската си. Към безоблачното небе се издигаха идеално прави стълбове синкав дим.

В селцето Абу Гош вече шетаха няколко ранобудни араби. Когато колата изкачи възвишението в подножието на Ерусалим, слънцето изскочи на хоризонта и заля с лъчите си Храма на Скалата в арабската част на разделения град. Куполът му ослепително заблестя.

Паркира колата на около половин километър от целта на пътуването си — мавзолея „Яд Вашем“. Закрачи по булеварда с големи дървета, засадени в памет на всички милосърдни хора, които бяха помагали на евреите, пръснати по широкия свят. Не след дълго се изправи пред огромния бронзов портал на мавзолея, издигнат в чест на шест милиона негови сънародници, загинали по време на последната война.

Старият пазач каза, че храмът е още затворен, но след като чу молбата на ранния посетител, той безмълвно го пропусна. Агентът пристъпи в „Залата на спомените“ и се огледа. И преди беше идвал тук да се моли за щастието на своето семейство, но въпреки това се изпъна в страхопочитание пред масивните гранитни блокове.

Бавно тръгна край парапета, оттатък който каменният под беше осеян със стотици хиляди имена, изписани на иврит и латиница. В гробницата липсваше осветление, но всичко се виждаше ясно на светлината на Вечния огън, чийто пламък потрепваше в средата на помещението.

Спря и прочете издълбаните на пода страшни имена: Аушвиц, Треблинка, Белцен, Равенсбрюк, Бухенвалд… Бяха твърде много, но той все пак откри името, което му трябваше — Рига.

Нямаше нужда от покривало, тъй като червената барета продължаваше да стои на главата му. От сака извади един омачкан копринен шал — „талид“, съвсем като онзи, който навремето беше озадачил Милер, заел се да оглежда вещите на мъртвия старец от Алтона. С него обви раменете си.

После извади един молитвеник и го разтвори на съответната страница. Приближи се до пиринчения парапет, който разделяше на две голямото помещение, хвана се за него и впери поглед в пламъчето пред себе си. Не беше религиозен, затова често му се налагаше да хвърля по някой поглед в молитвеника. Устата му бавно започна да реди думите, произнасяни от неговите сънародници хилядолетия наред…

И тъй, двадесет и една години след като душата на мъжа, наречен Соломон Таубер, умря в далечната Рига, един майор от израелските десантни части прочете заупокойна молитва за нея, изправил се сам на един хълм в Обетованата земя…

Ако всичко на този свят приключваше подредено като мозайка, хората едва ли щяха да имат проблеми. Но това става изключително рядко. Човеците продължават да живеят и умират, когато им дойде времето и мястото. Така стана и с главните действащи лица в тази история — доколкото, разбира се, е възможно да бъде проследена тяхната съдба.

Петер Милер се прибра у дома, ожени се за Зиги и продължи да пише онзи тип репортажи, които хората обичат да четат, докато закусват или чакат при бръснаря. През лятото на 1970 година Зиги забременя за трети път.

Хората на ОДЕССА се пръснаха. Върнала се у дома, съпругата на Едуард Рошман завари телеграма, с която мъжът й я викаше да го последва в Аржентина. Тя обаче отказа. През лятото на 1965 година му написа писмо, адресирано до Вила Ербал, и поиска да получи развод според действащите в Аржентина закони.

Получил това писмо на своя нов адрес, Рошман даде съгласието си, но настоя разтрогването на брака да стане според законите на Федералната република. Изпрати в родината си и необходимите за тази процедура документи. Разводът става факт през 1966 година. Бившата съпруга и до днес живее в Германия, приемайки отново моминското си име Мюлер — име, което в тази страна се среща стотици хиляди пъти. Първата съпруга на Рошман продължава да живее в Грац, Австрия.

Верволф успя да получи прошката на своите побеснели шефове в Аржентина, закупи малко имение на испанския остров Форментерия с парите от продажбата на имотите си във Федералната република и окончателно се установи там.

Фабриката за радиоприемници фалира. Всички учени, които работеха върху насочващите системи за хелуанските ракети, намериха ново поприще в промишлеността и науката. Проектът, за който несъзнателно бяха работили под ръководството на Рошман, пропадна изцяло.

Произведените в Хелуан ракети така и не се отлепиха от земята, макар че бяха напълно готови както външно, така и по отношение на горивото. Бойните им глави също бяха стигнали до напреднал стадий на производство. Онези, които все още изпитват съмнения относно съдържанието на въпросните бойни глави, могат да се запознаят с показанията на професор Ото Йоклек по време на процеса срещу Йозеф Бен Гал, състоящ се в Кантоналния съд на Базел, Швейцария, между 10 и 26 юни 1963 година. Четиридесет напълно готови, но неизползваеми без електронните системи за насочване ракети останаха на склад в халетата на опустялата хелуанска фабрика. По време на Шестдневната война те бяха напълно унищожени от набезите на израелската авиация. Малко преди да започне тази война, всички, работещи в Египет германски учени се завърнаха в родината си.

Публикуваните от властите документи, открити в досието на Клаус Винцер, разстроиха работата на ОДЕССА за години напред. Започнала толкова обещаващо за тази организация, годината завърши с пълен крах. Крах толкова значителен, че доста по-късно един съдия-следовател от „Комисия Ц“ в Лудвигсбург сподели пред журналисти: „1964-та беше изключително плодоносна за нашата дейност година.“

В края на същата тази 1964-та, разтърсен от направените разкрития, канцлерът Ерхард издаде специален декрет, който призоваваше всеки, разполагащ с информация за търсените есесовски престъпници, да я сподели със западногерманското правосъдие. Откликът беше внушителен и хората от Лудвигсбург се оказаха претрупани с работа за години напред.

Няколко думи и за политиците, които стояха зад оръжейната сделка между ФРГ и Израел.

Канцлерът Аденауер живя в своята вила в Рьондолф над Рейн, само на няколко километра от Бон, до смъртта си на 19 април 1967 година.

Израелският министър-председател Давид Бен Гурион остана член на Кнесета до 1970 година, после се пенсионира и се оттегли в родния си кибуц Седе Бокер, сгушен сред кафявите хълмове Веер Шаба и Ейлат в сърцето на пустинята Негев. Той обичаше да приема гости и да разказва различни случки от дългата си политическа кариера. Но нито веднъж не засегна темата за хелуанските ракети и за репресиите срещу германските учени, работили за тяхното създаване.

Ето по нещичко и за хората от тайните служби, замесени в нашата история.

Генерал Амит остана на поста началник на МОСАД до септември 1968 година и върху плещите му се стовари цялата отговорност за прецизната информация, от която страната му изпитваше жизнена необходимост в навечерието на Шестдневната война. И както потвърждават историческите факти, той се справя с тази задача блестящо. След като се пенсионира, става президент на израелската корпорация „Коор“, собственост на профсъюзите. Продължава да живее изключително скромно, не си взема дори домашна помощница и цялата домакинска работа върши очарователната му съпруга Йона.

Наследникът му на този пост е генерал Цви Замир.

Майор Ури Бен Шаул загива на 7 юни 1967 година, сряда, по време на една акция за тайно проникване в арабската част на Ерусалим. Куршумът, изстрелян от арабски легионер, улучи челото му на около 400 метра източно от портата Манделбаум.

Симон Визентал продължава да живее във Виена и да събира информация за укриващи се есесовци. Дейността му е повече от успешна.

Леон умира през 1968 година в Мюнхен и групата отмъстители бавно се разпада.

Накрая две думи за старши сержант Улрих Франк — командира на онзи танк, който в средата на зимата пресече пътя на Милер към Виена. Оказа се, че този младеж е сбъркал в прогнозата за бъдещето на своята любима машина „Драконова глава“. Тя не се отправи към пещите за претопяване, след като беше качена на влекач, и изчезна завинаги от живота на старши сержанта. Пет месеца по-късно Франк едва ли би познал своя танк — от туловището му внимателно беше изстърган стоманеносивият цвят и заменен с пясъчножълта боя, която се сливаше с цвета на пустинята. От купола изчезна черният кръст на Бундесвера и на негово място беше изрисувана бледосинята шестоъгълна звезда на Давид. Изчезна и името, с което старши сержантът беше кръстил своя танк. Сега бойната машина се казваше „Духът на Масада“ и пак се командваше от старши сержант — брадат мъж с нос като на граблива птица, който се казваше Натан Леви.

На 5 юли 1967 година за този М-48 „Патън“ започна първата и единствена бойна седмица, откакто беше слязъл от конвейерите в Детройт, Мичиган, десет години по-рано. Той беше един от танковете, които генерал Израел Тал хвърли в битката за прохода Митла, а няколко дни по-късно — на 10 юли, — прашен и изпоцапан с масло, очукан от куршуми и с изтънели от синайските скали вериги, с грохот и поскърцване спря на брега на Суецкия канал.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.